Сабина Берман
Момичето, което плуваше с делфини

Превод от испански: Виктория Недева, 2012

chitanka.info

1.

… морето…

… плажът с белия пясък…

Морето със слънчеви отблясъци, чак до хоризонта.

И после белият плаж, до който достигат, разбити на пяна, морските вълни. А после в небето блестящо бяло слънце, което се разлива извън очертанията си.

Жадна съм.

Спирам да пиша. Отивам да изпия чаша вода.

И после изведнъж, един ден, едно момиче, седнало върху червена кърпа на белия пясък, със свити към гърдите колене, с три четвърти чорапи и сандали, грубовато и кльощаво. Клатя се напред-назад и шепна:

— Аз.

И отново:

— Аз.

— Аз.

Кльощаво момиче в широка бяла тениска, която вятърът издува, със свити крака и колене, опрени в гърдите. Момиче, което шепне срещу вятъра и морето:

— Аз.

Аз.

Тогава една вълна се издига високо, разбива се и от този тътен момичето изгубва себе си, изчезва, няма го. Къде остана това Аз? Крехката словесна конструкция се е изпарила и на нейно място остава едно огромно не — Аз — морето.

Отивам за още една чаша вода.

Някой го води за ръка срещу вятъра, кльощавото и грубовато момиче с бяла тениска до бедрата. Постила червена кърпа на пясъка, кара момичето да седне и му казва какво трябва да каже. Да повтори:

— Аз.

— Аз.

Това се случва много пъти, всеки следобед, всеки ден. Тази картина — как седя на пясъка, поклащам се и казвам: „Аз“, и тази — как ме заличава грохотът на вълната, която се разбива в пяна и се разлива бързо върху пясъка.

Леля Исабеле щеше да ми го разкаже по-късно. Дошла от Бъркли, Калифорния, в Масатлан[1], Синалоа, за да влезе във владение на наследството си, фабрика за риба тон, наречена „Консуело“[2]. „Риба тон Консуело“. Най-неподходящото име в цялата риболовна индустрия на планетата, както щеше да ни информира един специалист по маркетинг много години по-късно.

Един ден леля Исабеле слязла от самолет, който блестял на пистата за кацане на малкото летище на Масатлан, цялата в бяло, с бели ленени панталони и риза, сламена шапка с широка периферия и големи тъмни очила. Преминала по пистата с дясната ръка на тила, за да не полети сламената й шапка с широка периферия.

От летището отишла направо във фабриката за риба тон. Нейното наследство, оценено на няколко милиона долара. Фабриката била разположена върху площ от около 1 квадратен километър, състояла се от 2 бетонни халета и 1 стъклена сграда, започвала от улицата и достигала до собствените си кейове — 4 успоредни кея, където 20 закотвени риболовни кораба се поклащали във водата.

Леля изпитала отвращение към фабриката. Миризмата на селитра, смесена с гнилото зловоние на мъртва риба.

Облечена цялата в бял лен, влязла в първото бетонно хале без прозорци и се спряла до работните маси, където под бръмченето на облак мухи работничките методично изкормвали риба тон на 8 маси.

Предпочела да вдигне поглед към облака мухи и попитала:

— Защо, по дяволите, не слагат flit[3]?

— Защото рибата тон — отвърнал нейният гид — ще се пропие с химикалите от препарата, госпожо.

Тогава се осмелила да погледне надолу.

На масите работничките методично изкормвали риба тон. Една разпорвала рибата странично с мачете, сякаш разтваряла цип. После я подавала на следващата работничка, която вкарвала в нея ръцете си в розови ръкавици чак до лактите, за да изтръгне наведнъж вътрешностите й и да ги метне през масата върху купчината червени, розови и виолетови карантии, които покривали пода. Третата отрязвала с един удар главата и я хвърляла в един варел наблизо.

Погнусена, леля Исабеле си запушила устата и с белите си сандали на дървен ток се завтекла по пода, потънал в локви пенлива розова вода, морска вода, смесена с кръв от риба тон, влязла в една тоалетна, където кръжали поне 100 мухи, а смрадта на мъртва риба се смесвала с миризмата на пресни изпражнения, и преди да може да стигне до някоя от кабинките, повърнала в умивалника.

Тепърва я очаквало най-лошото, горката леля Исабеле.

Едно такси я превело през селище с циментови къщи и улици с дупки по асфалта на всяка крачка, асфалт, който блестял като стомана под слънцето. Закарало я до къщата, която й бил оставил в наследство прадядо ми, нейният дядо.

В дъното на двора с жълта изсъхнала трева и огромни палми с дълги сухи и обрулени листа се издигал порутеният малък бял дворец във френски стил, на 2 етажа, с горди бойници на покрива. Дворец с настилки от шахматно разположен черно-бял мрамор, които носели прохлада, но с овехтели тавани, висящи във въздуха стоманени греди и прозорци със счупени стъкла или изобщо без, с празни дървени рамки. Френски дворец, построен през 19-и век от моя прадядо, основателя на „Риба тон Консуело“.

В спалнята с изглед към морето двата дюшека на голямата спалня били прогнили и по средата на единия имало дупка, превърнала се в гнездо на мравуняк с червени мравки, които в редици слизали по 4-те крака на леглото и минавали под пролуките на 4 врати, за да влязат по 4 коридора в 12-те стаи на втория етаж.

Така че първата нощ леля спала в хамак, който намерила в хола, опънат между две дорийски колони, близо до поредния прозорец без стъкло, през който отново се виждало морето.

Докато спяла, както ми разказа леля Исабеле, чула стъпки, после усетила нечий дъх.

Ужасена, отворила очи и видяла същество със сплъстена коса, която покривала половината му лице. Било тъмно и голо създание, с големи очи, които проблясвали из рошавата коса, диво същество, което я гледало втренчено.

— Ти кой си? — промълвила леля Исабеле.

Нещото отстъпило 2 крачки назад.

Леля Исабеле станала бързо от хамака и нещото отстъпило назад още 2 крачки.

Леля Исабеле пристъпила 2 крачки напред и съществото побягнало, защото се страхувало повече от леля Исабеле, отколкото тя от него.

Леля Исабеле го видяла да тича като сянка през синия въздух надолу по стълбите към мазето, чула го да затваря дървената врата с една греда, а сетне трясък от неща, хвърляни срещу стените на мазето, грохот, който продължил, както разказва леля Исабеле, 2 или 3 часа, на моменти примесен с ужасен вой и който не я оставил на мира. Извадила от куфара си бутилка уиски, проснала се в хамака, изпила половината на големи глътки, но дори така шумотевицата не я оставила да заспи, докато призори най-после всичко утихнало след един последен вой и удар.

Когато се събудила, мраморът на пода и белите стени отразявали обедната светлина и някакво сухо тракане се чувало откъм кухнята.

Това била Дебеланата, прислужницата в къщата, която мелела зърна кафе в една мелничка. Жените се поздравили. Дебеланата изсипала смляното кафе в съд с кипяща вода, прецедила го в каничка, после в още една, без да пророни и дума. Въпреки че не се познавали, освен по разказите на трети лица, 2-те жени седнали на масата и веднага се захванали да направят списък с нужните за къщата неща.

Провизиите, почистващите препарати от първа необходимост и хората, които трябвало да наемат. Градинар, прислужник и шофьор на постоянна длъжност, за 1 седмица — специалист по унищожаване на мравки, за 1 месец — майстор, който да полира мрамора, и за 2 месеца — 12 зидари, които да освежат стените, да остъклят прозорците и да подредят мебелите, когато пристигнат с едно ремарке.

Изведнъж леля станала от масата, запалила цигара и облегната на печката, разказала на Дебеланата за срещата си с нещото предишната нощ.

— А, момичето — казала Дебелата и тихо се засмяла.

— Момичето?

— Тук живее. Не ви ли казаха?

— Кой е трябвало да ми каже?

— Ами сестра ви.

Дебелата продължавала кротко да се смее:

— Наистина ли сестра ви е забравила да ви разкаже за момичето?

— Не съм разговаряла със сестра ми преди смъртта й — уточнила леля. — Отношенията ни бяха хладни.

— Виж ти.

— И защо момичето живее тук?

Дебеланата се замислила, преди да отговори:

— По милост, предполагам.

На стената в кухнята висяло на пирон едно мачете. Леля Исабеле го сграбчила и слязла заедно с Дебеланата по стълбите в мазето, зад чиято врата се разкрило мрачно и зловонно помещение. Било пълно със счупени дъски, парчета от мебели и шишета. Зад ъгъла светлината я заслепила — на стената имало дупка, пълна със светлина, и тя водела към вир с морска вода, там били набити дървени колове за рибарска мрежа, а в най-отдалечения край, неподвижно, нагазило до кръста в морето, слабичко като черна чертичка в тюркоазеносинята вода, стояло нещото.

То потънало във водата и отново се появило, държало нещо трептящо и червено в ръка. Червена риба, която се изплъзнала от пръстите му, за да се върне във водата. Чувало се как се смее шумно.

— Изглежда доволна — казала леля.

— А, да. Или е щастлива, или е ядосана, или е отнесена. Нищо повече. Да я извикам ли?

— Извикайте я.

Дебеланата пъхнала 2 пръста в устата си и изсвирила като мулетар.

Мургавото момиче се обърнало да ги види. Много бавно тръгнало към тях. На всеки 3 крачки спирало уплашено.

— Не говори — информирала Дебеланата, — само ръмжи. Не се храни с прибори, яде с ръце — това, което й дадат, или мокър пясък. Стои в пещерата си в мазето или във вира винаги чисто гола. Плаши се от други хора, освен от мен, с мен е много послушна.

Дебеланата се усмихнала и добавила:

— Послушна като кученце.

По нареждане на леля, Дебеланата изкъпала нещото в мраморната вана в спалнята. Изчеткала го с четка за чистене на под и сапун за миене на съдове, докато под черупката кир се показала розова кожа. Гъстият храсталак коса бил толкова твърд и заплетен, че леля се отказала да оформя прическа и наредила просто да се отреже, както и да е, с ножица до кожа. После тя самата го обръснала с бръснач, докато сред парата от топлата вода във ваната нещото се лигавело, отнесено.

Извадили го от ваната, обръснато и голо, избърсали лигите от устата му и го сложили да седне на една пейка. Колената му били дебели колкото бедрата, толкова слабо било. Гръдният му кош се виждал ребро по ребро, а ноктите на ръцете и краката се виели като охлюви.

За да ги отрежат, трябвало да използват клещи, с каквито зидарите режат медни кабели.

Леля останала да гледа нещото, което сега било обръснато, чисто, миришело на домакински сапун, а очите му гледали отнесено. Тогава забелязала на гърба му дълбок белег. Белегът пресичал гърба от дясното рамо до лявата страна на талията. А на лявото бедро имало друг дълъг белег. И на дясната ръка, както и на лявата видяла множество овални белези.

Ужасила се.

Срещнала отнесения поглед на момичето. Очите му били зелени. Яркозелени.

Като на леля.

Леля запалила цигара и повикала Дебеланата в спалнята.

— Да видим, Дебеланке, разкажете ми отново защо живее тук това нещо.

— Ами, всъщност, знам ли. Винаги отговарям, когато са ме питали, че сестра ви я е взела от съжаление.

— Я пак повторете, откога живее тук?

— Откакто се е родила, доколкото знам. Когато дойдох, вече беше в къщата. Или по-скоро, там долу, в мазето и в своя вир. Когато идваха гости, сестра ви ме караше да я водя в къщичката за дърва в дъното на градината, за да не се чува врявата, ако случайно се ядоса.

Леля Исабеле изпуснала бавно тютюневия дим във въздуха.

— Биеше ли я? — попитала тя.

— Сестра ви?

— Или вие. Или някой друг. Кажете ми кой й е оставил тези белези?

— Не съм аз — защитила се Дебеланата.

— Значи е сестра ми? — настояла да разбере леля.

— Понякога госпожата я биеше — казала Дебеланата и погледнала встрани. — Затваряше я в една стая и я биеше с колан, със страната на катарамата. Аз само слушах виковете на момичето и продължавах да готвя. Какво друго можех да сторя?

Леля Исабеле продължила да пуши, загледана в морето през прозореца.

Дебеланата подела отново:

— Родила се е чалната, мисля, че това беше причината.

— Какво означава чалната?

— Глуповата. Знаете, дефектна.

— И какво от това?

— Ами затова сестра ви губеше търпение с нея, затова я биеше и затова винаги я държеше затворена.

— Но това са изгаряния — казала леля. — Да биеш едно дете е ужасно, но да го гориш!… Трябва да вкарват в затвора човек, който причинява изгаряния на дете.

Дебеланата замълчала.

После промърморила:

— Даже и да ви кажа, какво от това. Ако човек спи на пода като момичето, хлебарките го хапят. Част от белезите може да са от тях.

Леля въздъхнала. Имала още един въпрос.

— На смъртния си одър сестра ми изпратила ли е да извикат момичето, за да се сбогува?

Дебеланата свела очи.

— Сестра ви беше много суров човек, ако ми позволите да кажа. Сама причини смъртта си. След емболията вече беше много скована, ходеше по много странен начин, първо местеше единия крак, доста време след това — другия, ръцете й бяха сгърчени, трудно й беше дори да диша. Тогава накара 2 момчета от фабриката да я качат на джипа й и подкара по пътя към планината. От полицията казаха, че следите показвали как на един остър завой е продължила направо, сякаш пътят е отивал натам.

Леля помолила:

— Не спирайте, Дебеланке.

— Ами, няма още много за разказване. Дълго време след това намерили скелета й на дъното на една пропаст сред кактусите. Само костите й. И то не всичките. Гръдният кош, черепа, костите на ръцете и кокалчетата на пръстите на едната ръка. Нищо повече. Тялото било изядено от лешоядите, а койотите вероятно са отнесли останалите кости.

— Тече във вените на семейството — промълвила леля Исабеле.

— Кое, госпожо?

— Суровият характер. И погребахте ли костите?

— Погребахме ги в градината, но на надгробната плоча е изписано само името й. Не сложихме нито кръст, нито нещо друго. Не знаехме каква е религията на госпожата.

— Нямаше такава — казала леля Исабеле. — Ние, Нието, нямаме религия. Сега хубаво си помислете, преди да ми отговорите, Дебеланке.

— Да, госпожо.

— Това е дъщерята на сестра ми, нали?

— Нещото?

— Нещото.

Дебеланата замълчала за кратко.

— Не — казала тя. — Защо смятате така? Щеше да каже все някога, не мислите ли? А никога не го каза.

Кога леля решила, че нещото е нейна племенница? Не знам. Но приела, че е така, и се заела да го превърне в човешко същество.

Като начало, насочила усилия да го накара да каже първата дума:

Аз.

Аз.

Аз.

Хващала го за ръка и го водела на плажа. Постилала червена кърпа върху горещия пясък и го слагала да седне там със свити към гърдите колене, и нещото трябвало да казва: „Аз, Аз“, срещу вятъра и морето.

И така се родих Аз, на 21 август 1978 година, пред морето, крещейки с всички сили: „Аз“, спретната и с обръсната глава, обута с чорапи и сандали.

[1] Масатлан — пристанищен град в щата Синалоа, Мексико. — Б.пр. ↑

[2] Consuelo (исп.) — утеха. — Б.пр. ↑

[3] Flit (англ.) — марка инсектицид. — Б.пр. ↑

2.

Ти.

Леля разказва, че е било също толкова трудно да ме научи на втората дума:

Ти.

Преди хранене ме слагаше да седна на дървената маса в кухнята. Тя също сядаше срещу мен с чиния, пълна с белени орехи, до нея.

Посочваше гърдите си и казваше:

— Ти.

— Ти — повтарях Аз.

Подаваше ми орех, който Аз бързо сдъвквах.

— Сега отново — казваше. — Аз? — питаше и посочваше себе си.

— Не — протестирах Аз, посочвайки моите гърди, — АЗ!

Не ми даваше орех и червата ми свиреха от глад.

— Ти — казваше тя и ме посочваше.

Ужасно се ядосвах.

— АЗ! — крещях и удрях с юмрук собствените си гърди. — АЗ, АЗ, АЗ!

— Не, ти си ти за мен, а аз съм аз за мен — настояваше тя, — недей да капризничиш.

Но го правех, големи, ужасни капризи. Хвърлях стола с вик и започвах да ритам крака на масата 1, 3, 30 пъти, крещях и крещях, а леля стоеше пред клатещата се маса, наблюдаваше ме или започваше да чете вестник, докато внезапно и тя самата изкрещяваше:

— Сядай ВЕЧЕ!

Сядах отново, като все още дишах тежко от нестихналия гняв.

Понякога обаче гневът беше толкова силен, че когато леля викаше, Аз бързо вземах от шкафа една чаша и я хвърлях срещу някой прозорец, който се пръсваше на хиляди парчета, докато Аз тичах да отмъкна чинията с орехи, ала леля я изтръгваше от мен. Орехите се пръсваха по земята и Аз се хвърлях да ги събера. Тогава тя ме вдигаше, като ме хващаше през кръста, а аз се дерях като умиращо от глад куче.

Не можех да разбера какво, по дяволите, искаше от мен.

Бягах от ръцете й към плажа, коленичех и поднасях шепа пясък към устата си. Топъл и солен пясък. Когато понечвах повторно да оближа ръката си, пясъкът излиташе от нея с плесницата на леля, която вече беше дошла именно за да не ям пясък.

Оставяше прислужника да ме пази, готов да ритне ръката ми, ако отново понечех да доближа шепа пясък до устата си. Аз се скъсвах от плач и вой, клатех се напред-назад, а лигите ми се стичаха от краищата на устата.

Докато в един момент се изпарявах, изчезвах.

Само като си спомня за нашите гневни уроци за Аз и Ти, и сега ме заболява главата.

Освен това ще призная 2 неща:

1. Сега, 32 години по-късно, все още се съмнявам дали някой, освен Аз, може наистина да бъде Аз.

и

2. Шумът от пръскащо се на хиляда прозрачни парчета стъкло продължава да ми се струва най-веселият звук на земята.

Леля обаче не престана да упорства да ме превърне в човек. Или в нещо, което можеше да мине за човек.

Не знам как измисли това за електричеството. Изпрати да донесат дълъг електрически кабел с черен пластмасов щепсел в единия край и три голи жици в другия — червена, жълта и синя.

Връзваше кабелите към колана на панталоните ми и включваше щепсела в контакта на стената. Така провеждахме учебния час. Ако започнех да се отнасям, да изчезвам, крещеше, че съм включена, че съм запалена, теглеше електрическия кабел и Аз се връщах.

Защо имаше ефект това, не знам, но действаше. Предполагам, защото бях разбрала, че сокоизстисквачката и прахосмукачката заработваха и започваха да шумят силно, когато бяха включени към електричеството, и Аз смятах, че Аз не се различавам от сокоизстисквачката и прахосмукачката.

В крайна сметка, така включена от колана към някой контакт, се осмелявах да се разхождам сама из къщата от стая в стая, без да се паникьосвам, че ще се изгубя, или да се ужасявам, ако видя нещо странно, като зидар, който маже стена, покатерил се на стълба, или да се загубя от своето Аз, както в деня, когато, проследявайки пълзешком една мравка, забравих напълно за себе си.

Събудиха ме потупвания по главата и се разсъних, когато светлината на фенер огря лицето ми. Беше се стъмнило и Аз седях на непознат плаж, покрита с мравки от гривата до пръстите на краката, докато нечий глас шепнеше: да, да, да, да.

Този глас бях Аз самата.

С времето пред перспективата да изчезна или да изпитам пристъп на ужас веднага хващах с две ръце моя кабел и по него се връщах до моя контакт.

После се появиха другите думи. Моето име: Карен. Името на леля (Исабеле) и на Дебеланата (Дебеланата). Също — стол, маса, прозорец, под, лампа.

Леля залепваше с фиксатор за коса цветни листчета върху вещите, за да се подсеща как тя самата ги нарича. Нещо мистериозно обаче се случи.

Веднъж казах:

— Под — и нарисувах с показалеца във въздуха: под.

Леля остана с отворена уста.

Посочи стола и казах:

— Стол — и нарисувах във въздуха: стол.

Леля организира празненство тази вечер, с торта и чаши мляко, за Дебеланата, прислужника и мен. Всъщност, да се научиш да говориш, да четеш и пишеш, когато си висок повече от един метър, статистически погледнато, не е нещо необичайно, но беше невероятно за мен и леля.

Научи ме да използвам молив върху лист хартия и наистина бях запомнила буквите на имената на вещите, и пълнех лист след лист с моя почерк, който беше недодялано и едро копие на този на леля.

Къщата се изпълни с цветни етикети. По вратите. По хамаците. В кухнята всеки предмет имаше етикет и за да готви, Дебеланата трябваше да маха етикетите, да мие продуктите и после отново да залепва цветните листчета. Включително шофьорът, градинарят и прислужникът носеха своите етикети на гърдите, където пишеше „шофьор“, „градинар“, „прислужник“. И моята стая на втория етаж, близо до тази на леля, винаги беше отрупана с листа, изписани с единични думи.

Леля купи пластмасови цветни етикети и тогава имената започнаха да се залепват на предметите извън къщата. Един следобед леля излезе на балкона си и видя на дъното на вира етикет, а също по на дънерите на ясена, авокадото и върбата, както и етикети на някои клони и листа, на едно гнездо, а в края на най-високия клон на най-високата върба в градината забеляза как жълт етикет е завит около крачето на едно черно птиче с червени гърди, който със сигурност гласеше — червеношийка.

Казвам, че беше невероятно за мен и за леля до момента, в който придобих увереност в думите, тогава настана истинско мъчение. Изведнъж започнах непрекъснато да говоря. Съчетавах думите както ми падне.

Стол розово месо хладилник сокоизстисквачка прозорец ден. Прозорец нощ фар лампа луна пеперуда черна.

Заливах се от смях и сама си ръкоплясках след всяка тирада от думи.

Леля купи радио и го оставяше да работи постоянно. И не сбърка. Започнах да повтарям всичко. Времето, което се очаква този зимен, зимен следобед, е леко дъждовно и слънчево, слънчево след разкъсването на облаците, облаците.

Така и не успях да преодолея повтарянето на думи, дължащо се на ехолалия — нещо като ехо на самата мен, което се получава понякога, когато говоря.

Събуждах се сама, говорейки. Губернаторът е заявил, че един язовир, язовир ще бъде построен в югоизточната зона на страната за нуждите на местната, местната индианска общност, а сега — няколко реклами от нашите спонсори „Кока-Кола“, когато има пауза, освежете се с „Кока-Кола“.

Какво означава язовир и югоизток, и общност, и пауза? Отивах в библиотеката, за да откъсна леля от тракането на пишещата машина.

Един ден ми показа огромна книга, разтворена на дървена поставка.

— Тук са всички неща на света — каза тя.

Това беше огромният речник на дядото, речник със светлокафява кожена подвързия и изключително фини листа, изпълнени с малки букви, където, разбира се, не бяха всички неща на света, а само техните имена и множество цветни рисунки.

Подчертавам това, защото то показваше голямата разлика между мен и леля — тя смяташе, че думите са нещата от света, а пък аз знам, че са само кратки звуци, а нещата от света съществуват, без да имат нужда от думи.

И все пак, поставката с огромния речник се превърна в мястото, където се успокоявах. Преставах да говоря само когато търсех с отворена уста някоя дума по страниците му или когато се отнасях, или когато спях, което също означава да си отнесен, но в хоризонтално положение.

Но щом се събудех отново, се превръщах в машина за говорене, радио на 2 крака. Заспивах, докато говорех или се смеех на някои думи, които ми изглеждаха забавни, и както казах, се събуждах от собствения си говор. Бях истинско мъчение за Дебеланата и прислужника, които, щом ме видеха, се правеха, че ме няма, докато Аз изпълвах пространството с моя глас.

— Поне да пееше песните от радиото — мърмореше Дебеланата, докато изсипваше чувал с картофи на плота в кухнята.

Не ги пеех. Рецитирах песните, които слушах по радиото, с моя носов, равен и монотонен глас. „Защо си отиде, защо умря, защо Господ, Господ ми я отне, защо отиде на небето? За да мога да отида Аз, Аз, Аз, трябва също да съм добър, за да бъда до моята любов.“

— Любоввв — повторих, като забелязвах как думата извива езика ми назад. — Любоввв — повторих. — Любовввввввввввввв! — и пак се разсмях.

Дебеланата продължи да бели един картоф в умивалника, примирена.

— Може би е време да тръгне на училище — каза леля.

Влязох в залата първия ден, видях странни, ниски, закръглени хора и веднага застанах с лице към стената в един ъгъл. Така че не знам как е минала моята първа седмица с учебни часове, защото я прекарах там, където се събират 2 стени.

Ами, беше изключително странно. Сякаш бяха събрали всички смешни деца от селото и околностите. Или, по-точно казано, това, което правеха, беше да довеждат всички чалнати деца от Масатлан и съседните селища, да ги класифицират и да ги забавляват.

Всички бяха деца с умствено изоставане или луди, или луди с умствено изоставане. Имаше 4 деца, които приличаха на китайци. Бяха, както по-късно разбрах, монголци и се смееха на всичко, а всъщност не се смееха на нищо. Имаше един висок и кльощав откачалко, който изведнъж започваше да се друса сякаш наистина го бяха включили в електрическата мрежа и след това падаше на земята, като се разтърсваше. Тогава мис Алегрия[1] му пъхаше една лъжица в устата и той изкарваше останалите часове, потънал в лиги. Там бяха и трепетликите, както ги наричаха — 5 деца, които цял ден седяха на инвалидни колички и на които главите бяха извити в една посока, а единият им крак — в друга. По цял ден тръскаха ръка сякаш искаха да си повеят през лицето, но ръката им падаше долу. Имаше и една умствено изостанала, която носеше електрически кабел, вързан за кръста, и включваше щепсела си в контактите по стените на залата, докато намереше най-добрия, и тогава, вече включена, оставаше да гледа през прозореца към двора с червени плочи и жълти стени. Тази луда с контактите бях Аз.

В двора една бяла котка обичаше да обикаля по червените плочи и да се припича на слънце. Понякога по небето прелиташе ято чайки. Или някоя мишка се изкатерваше за секунди по дънера на единственото дърво и Аз я гледах как скача от клон на клон, докато с гигантски скок изчезнеше зад оградата на двора.

Такива неща ме залисваха и се лигавех през целия ден със залепено за прозореца чело.

Изведнъж, когато беше най-слънчево и без никаква причина, избухваше лудостта на всички — някои се въртяха около оста си отново и отново и крещяха, електрическият откачалко получаваше своя пристъп от разтърсвания, монголците се хвърляха на пода и започваха да се търкалят, трепетликите трепетликаха на инвалидните си колички, Аз рецитирах текущото радиопредаване с цяло гърло, а мис Алегрия изваждаше плетката и най-спокойно си плетеше, седнала на един стол.

Никак не ми хареса училището.

Всички много приличаха на мен, но това нищо не значеше. Аз не харесвам себе си особено.

Всяка сутрин шофьорът ме издърпваше от камионетката, хващаше ме през кръста и ме носеше до училището, докато аз ритах. В залата ме оставяше върху една маса, разплакана и уморена от борбата и с мокра от потта коса.

Мис Алегрия се усмихваше и казваше:

— Здравей, Карен, добре дошла.

Имаше и някои интересни неща. Пъхахме ръцете си в бурканчета с боя и рисувахме по стените с пръсти. Учеха ни да си връзваме връзките на маратонките. Или да си обуваме чорапите. И да си обуваме първо чорапите и после маратонките, което е по-добрият вариант.

Извеждаха ни в колона, завързани с ластик един за друг, да се разхождаме по улицата и ни караха да четем имената на улиците или да гледаме кога светофарът ще светне червено, за да пресечем пред колите на отсрещния ъгъл.

Или отивахме в някой музей, за да се учим да ходим до тоалетна на обществено място. В тоалетната за жени водеха нас, жените, а в тази за мъже — мъжете, нещо, което беше много важно да не се сбърка, казваше мис Алегрия. И трябваше да ходим по голяма и малка нужда в тоалетната чиния, а не извън нея.

Нещо, което също е много важно да не се сбърка, втълпяваше ни мис Алегрия.

Беше голяма бъркотия, защото монголците разпиляваха тоалетната хартия от рулата из цялата тоалетна. Електрическото момче пъхаше пениса си във всяка дупка на стената с мозайка и се тресеше срещу мозайките до момента, в който изхвърляше гъста бяла течност и погледът му започваше да блуждае. Или някой от трепетликите от инвалидната си количка пръскаше огледалата с урина, използвайки за маркуч пениса си, който беше 15 сантиметра. Или неуморните монголци изливаха на пода с мозайка течен сапун от контейнерите за сапун и ни викаха всички, и мъжете, и жените, в тоалетната с лудорията. И всички се пързаляхме от стена до стена, като разпенвахме пода.

Така опознахме всички музеи в Масатлан, които бяха общо 4.

Музеят на фолклора в Масатлан, където се пазят във витрини кожени сандали, дайрета, тенджери, глинени маймунки и други подобни неща. Археологическият музей в Масатлан, където се пазят във витрини кожени сандали, дайрета, тенджери, глинени маймунки, но всичко е много старо. Музеят на бележитите кметове в Масатлан, където се пазят в шкафове стари дрехи и книжа и където никога не видяхме други хора, освен нас и едно старче, който беше уредникът и ни следваше от зала в зала, сякаш искаше да е част от нашата група откачалки, но на излизане мис Алегрия винаги го изпращаше обратно вътре. И Музеят на естествените науки в Масатлан, тъмно място с умрели животни с вдигнати лапи в осветените витрини, които караха цялата група откачалки и луди да избухне в плач, а мен оставяха втрещена и с отворена от страх уста.

Начело с мис Алегрия преминавахме край тях в редица, вързани с белия ластик, и се насочвахме към това, което действително интересуваше мис Алегрия в музеите, тоест обществените тоалетни, и си спомням, че гледката на толкова много блестящо стъкло по витрините и шкафовете будеше у мен желание да счупя няколко от тях.

Така и не счупих някое стъкло в музеите, но дори сега, вече като възрастна, ако посетя някой музей, изкушението кара юмрука ми да се свива и устата ми се изпълва със слюнка.

Но да се върнем към мис Алегрия.

Мис Алегрия ни учеше с безкрайното си търпение на монахиня, че всичко, което се прави от кръста надолу и от колената нагоре, трябва да се прави тайно, само когато сме сами.

— Кога трябва да се прави това?

— Когато сме сами! — лудите викахме в един глас.

— Защото всичко, което човек прави с тази част на тялото, е грозно. Грозно — повтаряше. — Какво е? Това е…

— Грозно! — викахме всички.

— На кого се казва за грозното?

— На никого! — викахме като хор имбецили, каквито действително бяхме.

— И кои са 2-те забранени части на тялото?

Всички се хващахме между краката — първо отпред, после посочвахме с пръст между задните части, за да покажем ануса.

— Чудесно — хвалеше ни мис Алегрия.

Мисля, че ни държаха в училище само за да може вкъщи да си починат от нас.

Понякога Аз се измъквах от залата, отивах на двора и хващах бялата котка. Котката имаше много козина, винаги много чиста, много бяла, ушите й бяха с розови връхчета и лапичките също. Сядах на плочите и я чешех по гърба или по корема, а котката мяукаше. Излягах се с лице към слънцето и тя минаваше по мен леко с лапичките си, и тогава Аз мяуках.

Мис Алегрия ме викаше в залата, а котката тръгваше след мен, като се мотаеше в краката ми на всяка крачка, но внимаваше да не я настъпя, когато спирах.

Бяхме станали приятели и когато Аз сядах на някой стол, тя скачаше в скута ми и се завираше под ризата ми, за да ближе потта по кожата ми, покатерваше се на врата ми и сядаше на главата ми като тежка шапка.

Една сутрин на монголец номер 3 му хрумна да я размята за опашката из цялата зала, сякаш бършеше пода с нея, въпреки че котката пищеше като луда. Цапардосах здраво по главата идиота монголец, от което той падна, и го размятах за единия крак из цялата зала, сякаш беше парцал за под, въпреки че пищеше като луд.

Ами, това беше началото на една необяснима история.

Един следобед, вече в дома на леля, изведнъж забелязах да седи на една черна плочка от черно-белия мрамор на пода в хола и да клати главата си със светлосини очи бялата котка.

Леля Исабеле ме попита няколко пъти:

— Как е дошла тук бялата котка?

— Нямам представа — отговорих й няколко пъти.

— Как е дошла, Карен? Съсредоточи се! Открадна ли я? Проследила ли те е?

— Нямам представа!

— Не ми казвай, че е прекосила половин Масатлан сама и е намерила дома ти!

— НЯМАМ ПРЕДСТАВА! — изкрещях.

Леля знае, че не лъжа. Не защото не искам да лъжа, а защото не мога. Както щях да разбера след много време, нямам необходимите неврологични връзки, за да лъжа.

Така че леля не настоя повече.

Оттогава някои неща, които много, много ми харесват, се появяват след това вкъщи. Това е единственото нещо, с което имам късмет.

Леля ме попита как ще кръстим котката и отвърнах:

— Ти.

— Лошо име — каза леля.

Дебеланата предложи друго име, Нунуци, което на уичол[2], матерния език на Дебеланата, означава малко момиченце. Леля кимна в знак на съгласие и после ми каза:

— Сега тя е малкото момиченце, не ти.

Следобед вкъщи четях книгите на прадядо ми. Почти нищо не разбирах, но това, което ме интересуваше, бяха новите думи. Пишех всяка нова дума на лист с моя едър почерк и отивах пред поставката с речника, където я търсех.

Най-много ми харесваха — и продължават да ми харесват повече — съществителните, имената на нещата и нещата, които съществуват. Неща, които могат да се хванат, да се чуят, помиришат и понякога са забавни, защото са живи, като птиците, котките, рибите, мравките, костенурките.

Харесват ми също имената на цветовете, които са неща, които почти не са такива. Искам да кажа, цветовете са неща, които след миг вече не съществуват. Намират се между съществувам и не съществувам, сякаш са чудо. Зеленото, синьото, жълтото, черното, бялото, червеното. Много се смея, когато цветовете съществуват, когато би било много лесно да не съществуват.

Глаголите, спрегнати в бъдеще време, ми се струваха обаче невъзможни. Как може да се говори за време, което не съществува и никой не знае какво ще бъде, когато настъпи? Нещо в мен беше неспособно да мисли за бъдещето, същата дупка, която ми пречи да лъжа.

Всяка нощ в леглото препрочитах на глас новите думи от залепените по стените ми листа, за да ги направя част от мен, докато очите ми се затваряха.

Един следобед бях в библиотеката на прадядо ми с леля. Библиотека с 4 високи стени, пълни с книги, и с голяма маса по средата. Изведнъж забелязах, че леля беше престанала да трака по пишещата машина и гледаше как Аз чета.

С показалеца следях реда букви, след това подчертавах някоя дума с молив, после отивах до поставката и разлиствах страниците на огромния речник на прадядо, откривах думата, написвах я на лист бавно с моя едър почерк и се връщах към книгата, за да поставя листа с новата дума върху купчината листа.

— Какво четеш? — попита ме леля.

— „Малки жени“ от Луиза Мей Олкът[3].

— Това е първата книга, която съм прочела — посочи доволно леля. — Дай да я видя — каза тя.

Дадох й я. Повъртя я в ръцете си. Книга със зелена корица, вече много овехтяла, и жълти страници.

Прелисти я. Погали по-специално една страница.

— Да, това е моята книга — промърмори. — Харесва ли ти, Карен?

— Не знам.

— Как така не знаеш? Да видим, кажи ми за какво се разказва, Карен?

— За… едно момиче, което се казва Джоу…

— Точно така.

— Което има годеник и тогава Джоу отрязва плитката си, за да я продаде и да купи храна за семейството си, което е гладно. Тогава сестра й, която е по-красива от Джоу, се омъжва за годеника, който е много богат. Това е всичко.

— Разкажи ми обаче историята, Карен.

— Това е историята — казах и се облегнах.

— Но какво ще ми кажеш за нещата, които се случват междувременно?

— Ами просто се случват междувременно, не служат за нищо махаш ги и остава истинската история.

Леля притвори очи и се замисли. Така се замисля, когато се замисля дълбоко. И накрая заключи:

— Ами, права си. Твоят интелект е много специален, знаеш ли? Кажи ми обаче още нещо. Харесва ли ти?

— Дали ми харесва? — попитах я, защото не разбрах въпроса.

— Какво чувстваш, когато я четеш?

— Че я чета — отговорих и вече започнах да се ядосвам.

— Не чувстваш ли тъга понякога, или… не знам, нямаш ли желание да си поплачеш?

— НЕ! — ударих с юмрук по масата.

На леля й се насълзиха очите.

— Не чувстваш нищо — каза тихо.

Е, това е преувеличено, все нещо чувствам. Сега, 28 години по-късно, когато си спомням и пиша казаното от леля, вече знам какво да й отговоря. Чувствам страх, много често. Чувствам радост винаги когато се случи нещо весело. И чувствам болка, ако ме ударят или се ударя в нещо.

Освен това през нощта ми се спи и чувствам глад, когато съм гладна.

Наистина обаче явно не чувствам всички онези неща, по-сложни или въображаеми, които стандартните хора чувстват.

Стандартен — нормален, типичен.

Стандартни хора — хора в норма.

Не чувствам тези хиляда и едно междинни неща, които им се случват сред болката, страха и радостта или между глада и сънливостта. А и смятам, че това е мое предимство.

Искам да кажа, знам, че съм със забавено умствено развитие, поне в сравнение със стандартните хора. Знам, че при стандартните тестове за интелигентност достигам междинната точка между идиотите и имбецилите, но моите предимства са 3 и са големи.

1. Не умея да лъжа.

2. Нямам фантазия. Тоест не страдам и не се притеснявам за неща, които не съществуват.

3. Знам, че знам само каквото знам, а това, което не знам, и то е много повече, съм сигурна, че не го знам.

И това, както казах по-рано, винаги е било голямо предимство за мен пред стандартните хора.

Леля продължаваше да ме гледа. Беше престанала да плаче, но продължаваше да се пипа по рамото с дясната ръка, сякаш някой я беше ударил.

Каза ми:

— Карен, чуй това и никога не го забравяй. Не оставяй никой никога да ти казва, че си нещо по-малко. Не си нещо по-малко, просто си различна. Разбра ли, Карен?

Отвърнах й:

— Лельо, отивам да се изходя.

Тръгнах към тоалетната, но като излизах от библиотеката, видях котката и я извиках: Нунуци! Наведох се, за да отъркам носа си в нейния, тя с един скок се качи на рамото ми, видях с периферното си зрение как леля, все още с присвити очи, не изпускаше нито една подробност от това как й чеша гърба и тя ми ближе лицето, и накрая тръгнах с котенцето на рамо да се изходя.

Когато се върнах, леля Исабеле беше вече решила какво ще се случва в остатъка от моя живот.

Нямаше повече да посещавам училището за чалнати, частен учител щеше да ме обучава следобед само на това, което ми е интересно, а сутрин ще започна да ходя във фабриката за риба тон.

— Харесва ли ти планът? — попита леля.

— Нямам представа — казах Аз.

— Ела — каза тя.

Прегърна ме и аз останах вдървена в прегръдката й.

[1] Alegria (исп.) — радост. — Б.пр. ↑

[2] Индианска етническа общност в западната част на Мексико. — Б.пр. ↑

[3] Louisa May Alcott (1832–1888) — американска писателка. — Б.пр. ↑

3.

Инженер Родриго Пеня, генерален директор на „Риба тон Консуело“ АД с променлив капитал, носеше очила със стъкла от дъно на бутилка и дебели рамки, риза с къс ръкав, потна под мишниците, и докато ми говореше, сложи 3 молива по средата на бюрото, отдели единия на една страна, другия на друга, отново ги събра в центъра, отвори едно чекмедже и извади други 3 молива, постави 2 в една чаша, а 3-тия в една чудна машинка, откъдето моливът излезе с връх — всичко това Аз наблюдавах учудена, докато той, както казах, говореше ли говореше някакви неща.

Мисля, че инженер Пеня беше по-голям аутист от мен.

Най-накрая ме попита какво мисля Аз за тежката криза, пред която ще се изправи в бъдеще фабриката за риба тон.

Изкривих уста.

Той поглади брадата си.

— Да, разбира се, трудно е да се предвиди слепешката — каза.

Сетне попита:

— И откъде предпочитате да започнете да проучвате това?

Наистина този голям аутист не си даваше сметка, че освен аутистка, Аз бях само на 15 години. Откровено му отговорих:

— Искам да видя дали ми отиват униформите на фабриката.

Пеня ме огледа внимателно.

Излезе от офиса, видях го да говори по телефона и когато се върна, каза:

— Много добре, леля ви се съгласи и така ще бъде — и ми подаде ръка.

Обясних му:

— Не подавам ръка, не докосвам хората.

— А, и това е много добре — кимна той и прибра ръката си в джоба на панталона.

Така че моята първа работа във фабриката за риба тон беше да премеря всички униформи.

Тази на шофьорите на камион. Сива тениска с червен надпис на гърба „Риба тон Консуело“ АД с променлив капитал.

Тази на товарачите на кашони с консерви риба тон. Беше същата като униформата на шофьорите.

Тази на чистачките или изкормвачките на риба тон, или работничките в консервния сектор — изцяло бяла униформа с много елегантни аксесоари, всичките бели — найлонова шапка, която да пази косата, маска на устата, твърда гумена престилка, широки панталони, пъхнати в гумени ботуши, и латексови ръкавици, само те в изискан розов цвят.

Тази на моряците. Бяла тениска, риза, дочени панталони и бели гумени ботуши.

Тази на водолазите. Костюм от син неопрен с чудесен позлатен цип по средата, зелени плавници, зелен визьор и накрайник за уста, свързан с тръба към голяма оранжева кислородна бутилка, която се носи на гърба.

Водолазният костюм беше откритие, което беляза живота ми. Неопреновият костюм притискаше кожата ми, визьорът покриваше очите и носа ми, накрайникът едва ме оставяше да си поема дъх през устата, тежестта на бутилките сякаш ме залепяше за пода, но не знам защо всичко това ме караше да се чувствам сигурна. Защитена. В безопасност. На подходящо разстояние от стандартните човешки същества. С равномерно разпределен натиск по тялото, който ме караше да се чувствам стабилна.

Костюмът ми на водолаз се хареса също и на всички във фабриката.

Ходех из цялата фабрика за риба тон облечена като водолаз, като правех големи крачки със зелените жабешки плавници, а изкормвачките от масите за изкормване на риба тон се смееха, служителите в целия счетоводен отдел вдигаха глави от бюрата си и се смееха, докерите на кейовете, които разтоварваха от корабите в складовете покритата със сол риба тон, спираха работа, а Аз, зад стъкления визьор, чувах как се смеят.

Моят водолазен костюм беше радостта на „Риба тон Консуело“ АД с променлив капитал.

Един ден видях на кея нещо, което промени живота ми. Знам, че преди една страница написах, че водолазният костюм промени живота ми, и мисля, че преди още една страница написах, че да работя във фабриката за риба тон промени живота ми. В действителност обаче по онова време животът ми постоянно се променяше завинаги.

3-ма моряци свалиха от една лодка на кея риба меч, която хвърлиха на мокрия циментов под. Рибата все още мърдаше — заудря с опашка по цимента, изви се на една страна, повдигна едната перка, после другата и всичко това, докато дишаше през устата под меча.

Аз, зад визьора на водолазния ми костюм, гледах какво правят моряците. С една стоманена кука прободоха опашката на рибата меч и тя се сгърчи, а с друга кука закачиха устата й, с която изпръхтя зверски.

Тогава дойде инженер Пеня с големи крачки, еуфорично нареди по радиостанцията да донесат фотоапарат и ритна 3 пъти рибата меч с обувката си.

— Не умира негодникът — чух зад визьора думите на Пеня.

Моряците и Пеня се засмяха.

И Пеня продължи да подритва рибата с върха на обувката, докато си говореха, като се гледаха в очите, докосваха ръцете си, усмихваха се едни на други, затворени в своя свят на стандартни хора, а в краката ни рибата меч продължаваше да диша тежко с отворена уста, а хрилете й пулсираха все по-бързо.

Техният свят на стандартни хора — мехур, където нищо друго, освен човешкото, не се чува или вижда реално, където само човешкото има значение, а останалото е пейзаж, стока или храна.

Аз треперех от гняв или страх, не съм сигурна, сърцето ми биеше силно, с мощни удари. Искаше ми се да ги цапардосам, всеки един от тях, но разбирах, че не са като монголеца, когото бях повалила с един удар, за да престане да тормози бялата котка — бяха 5-ма мъже, всеки по-силен от мен.

Пеня видя, че стоя далече от тях, и ме повика с жест. Тъй като не помръднах, ме хвана за лакътя и ме издърпа сред своя кръг от хора. Затворена във водолазния костюм обаче, Аз бях много далече.

И там, близо до тях, но далече, разбрах, че винаги ще бъде така. Ще бъда близо до хората, но далече.

След много години, след много думи, след много книги намерих на една страница на стара книга, написана от френски философ, едно изречение, което облича в думи моята разлика с хората.

Мисля, следователно съществувам.

Изречението ме остави с отворена уста, защото очевидно е невероятно. Достатъчно е да имаш 2 очи на лицето, за да видиш, че всичко, което съществува, първо съществува и после прави други неща.

Но най-невероятното е, че философът не смята, че това е така, а просто облича в думи онова, което хората мислят за себе си. Че първо мислят и след това съществуват.

И най-лошото предстои. Тъй като хората живеят така, вярвайки, че първо мислят и след това съществуват, те смятат, че всичко онова, което не мисли, изобщо не съществува.

Дърветата, морето, рибите в морето, слънцето, луната, някой хълм или огромна планина — не, изобщо не съществуват, съществуват на някакво второ ниво на съществуване, по-низше съществуване. Затова заслужават да бъдат стока или храна, или пейзаж на хората и нищо повече.

А кой може да потвърди на хората, че мисленето е най-важната дейност във вселената? Кой ги уверява, че мисленето е дейността, която разграничава всички неща на висши и низши?

А, мисълта.

Аз, напротив, никога не съм забравяла, че първо съществувах, а после се научих, и то с много усилия, да мисля.

И за всеки мой ден това е реалността. Първо съществувам и след това, само понякога, бавно и трудно и само когато е наистина необходимо, мисля.

Ами това е моята разлика с хората.

Закачиха най-после рибата меч на черното метално въже на скрипеца в нещо като сбруя. От нея се стичаха капки кръв, хрилете й вече не пулсираха, само на моменти се съживяваха, издуваха се и изпускаха въздух, за да застинат отново неподвижни.

Донесоха фотоапарата и Пеня ни извика, за да се съберем под умрялата риба. Събрахме се и някой ни снима.

През декември в къщата на леля пристигна снимката с надпис:

„Весела Коледа ви пожелава семейство Пеня.“

След няколко седмици, мисля, че беше през февруари, във фабриката за риба тон дойде секретарят по въпросите на риболова на страната и получи като подарък посребрения труп на рибата меч. Бяха го залепили по дължината на дървен поднос. Секретарят, дама с много специални зъби, може би два пъти по-големи от стандартните, получи трупа с разтворени ръце и както го носеше, с разтворени ръце, се обърна, за да позира пред фотографите от пресата с широка усмивка, където се виждаха тези зъби, 2 пъти по-големи от стандартните.

Снимката й излезе на първа страница на вестника на Масатлан под заглавие:

„Индустрията, свързана с улова на риба тон, на ръба на фалит.“

Но да се върнем към рибата меч, която висеше на черното метално въже в нещо като сбруя и от нея продължаваше да капе кръв. Вече се беше вдървила, когато я свалиха и я отнесоха 4-ма докери начело с развеселения инженер Пеня. Тогава Аз помолих едни други докери да ме закачат на същата сбруя.

Исках да вися там като рибата меч, макар че едва когато ме закачиха, разбрах защо.

Там, закачена в моя водолазен костюм, като дишах бавно, можех да гледам блестящото и позлатено следобедно море, сякаш сътворено от чиста светлина, море от течна светлина, а небето беше светлосиньо, почти бяло. От време на време в далечината минаваше някоя платноходка и се изгубваше, като пресичаше хоризонта. От време на време едно V от черни птици потъваше в небесната синева и изчезваше.

Аз бях напълно спокойна, без да изгубя себе си и без да се страхувам от някой опасен човек.

Това се превърна във фиксация за мен. Научих се да се закачам сама на сбруята и често го правех.

— Къде е госпожица Карен? — питаше шофьорът, който идваше да ме вземе следобед, за да ме заведе вкъщи, където ме чакаше професорът.

Викаха ме по високоговорителите на фабриката за риба тон. Ако не се появявах, шофьорът идваше на последния кей, на чийто край бях Аз, със сигурност закачена на въжето на скрипеца в сбруята. Шофьорът сядаше на един циментов стълб да изпуши една цигара и да ме изчака.

Помислих си, че няма нищо по-хубаво от това да плувам в моя водолазен костюм, закачена на сбруята. Грешах, имаше нещо още по-хубаво.

Да се гмуркам.

Във водолазния костюм сядах на ръба на лодката и се отпусках да падна по гръб, за да вляза първо с главата във водата и да се спусна вертикално.

След 5 метра тюркоазеносинята вода на морето в Масатлан става зелена.

След 15 метра губи още от жълтия цвят и става светлосиня.

След 30 метра е синя, синя, синя като синьото мастило, морскосиньо се казва или наситено синьо.

В наситеното синьо, плувайки с плавниците, открих най-елегантните риби.

Рибата ангел с форма на чиния на зелено-розови карета, с бяла уста.

Сивата топка с диаметър 2 метра, която, въртейки се около оста си, се хвърля върху теб сякаш се кани да те погълне, но всъщност преминава, без да нанесе други щети, освен хиляди удари с опашка, защото е образувана от хиляда скумрии, дълги по един дециметър.

Рибата камък, която прилича на червен камък, но изведнъж изскача на забавен каданс от водата, пада и остава неподвижна като червен камък върху червения мъх на голям камък.

Морското конче е голямо колкото средния ми пръст, живее и спи в белия пясък на дъното на морето, развива и навива опашката си на спирала и така се придвижва.

Мълчалив народ са морските животни, затова ми харесва да съм сред тях. Не говорят и затова не измислят неща, които не съществуват.

Те са това, което са, и нищо повече. И нищо по-малко. Мислят с перките и опашките, с очите и устата, които като се отворят, измислят сребристи мехурчета.

И не са жестоки. Лангустата се движи със своите 8 крачета и на една хапка поглъща някоя заблудена скумрия, но преди това не я рита, нито се смее, като я гледа да умира от страх, че умира. Просто я поглъща и това е.

И медузите.

Смешно ми е да пиша за медузите, в думата „медуза“ има повече черно мастило, отколкото цвят в цялата медуза. Целите са от вода. Прозрачна вода, която просветва в синята морска вода. Без сърце, без скелет, без мозък, без очи, спускат се на групи от по 10 или 12, сякаш са парашути от вода, една голяма глава, от която се стичат ленти вода.

Захласвам се, докато ги гледам как се спускат на групи. Трябва да разтърся глава, за да се събудя, да извадя пистолета от калъфката на кръста и да го насоча към тях.

Защото морският речник на прадядо ми предупреждава — някои медузи са много отровни, а други смъртоносни. Едно докосване и незабавно гърлото ти се затваря, а белите дробове се пръсват.

Когато изстрелвам струя черно мастило, бягат нагоре, като отварят и затварят главата си, за да се засилят.

Понякога търся някой гладък камък, полагам глава на него и чакам тялото ми да се отпусне на белия пясък. Преглеждам часовника на кислородната бутилка, нагласям алармата да сигнализира, когато остане кислород, колкото да се върна на повърхността.

И цялата Аз, излегната на пясъка на дъното на океана, се отдавам на това да съществувам. Да съществувам сега.

И на най-великото щастие — да гледам.

Инженер Пеня дойде в дома на леля. В кухнята, на дървената маса, боядисана в морскосиньо, започнаха, както всеки месец, да говорят за пари.

Дебеланата им сервира чай от жасмин и застана в ъгъла, за да е на разположение, ако поискат още нещо. Аз влизах и излизах, като чувах части от разговора. В този случай обаче срещата не беше кратка. Бяха много тъжни, опипваха всеки себе си, леля — рамото или гърдите си, гръдната кост. Пеня потриваше ръцете си.

— Вижте, доня Исабеле — каза Пеня, като протегна дебелите си голи ръце, — издрани са от нерви.

— Исссдрани — повторих Аз. — Или изззздрани? Или издрррррррррррррани?

— Не, Карен! — повиши глас леля. — Не сега, моля те.

— Ела и седни при нас — повика ме след малко. — Искам да чуеш това.

Това беше следното — отивахме по дяволите. Съединените американски щати се канеха да затворят митниците си за мексиканска риба тон, защото група хора, наречена „Чисти морета“, изискваше това и за нас беше истинска катастрофа. Половината продажби на „Риба тон Консуело“ бяха за Съединените американски щати и те щяха да бъдат прекратени. Трябваше да се помисли за съкращения на половината служители.

— Какво ли би направил дядо ми? — попита леля. Прехапа долната си устна.

— Инженерът не би освобождавал хора преди бедствието — каза Пеня, — а след това и не би плащал обезщетения, както позволява законът при кризи като тази.

Дебеланата сви устни в ъгъла.

— Говорим за хиляда служители — подчерта леля Исабеле. — Говорим за храната на хиляда семейства.

— Знам — кимна Пеня. — Но 1 минус 1 прави 0, а 1 плюс 1 прави 2.

— Тоест? — попита леля.

— Тоест — обясни аутистът Пеня, — ако „Риба тон Консуело“ фалира, няма да има работа нито за тях, нито за още хиляда служители, нито за нас.

Леля Исабеле цял следобед пушеше и ходеше из къщата, като отваряше вратите, сякаш зад някоя от тях можеше да открие човек, който да я посъветва, но в празните стаи и зали, където морето се виждаше от всеки прозорец или балкон, от време на време се натъкваше само на мен, чалнатата й племенница.

Късно през нощта говори по телефона 10 пъти. А още по-късно си сипа едно уиски, след малко още едно и още едно.

В полунощ я срещнах в тъмния хол да обикаля на зигзаг между кадифените мебели в светлосиня копринена нощница. Хванах я за ръка и я поведох нагоре по стълбите. Беше толкова учудена, че Аз я хващам за ръка, та се остави да я водя.

Отпусна се на леглото си. Легнах зад нея и я погалих неумело по гърба, не бях свикнала да докосвам някого. Прегърнах я и й казах на ухото онова, което мислех.

— Винаги вземаш добри решения, не се притеснявай.

Въздъхна. Миришеше на парфюм с аромат на рози и на уиски. Приближих се и я обгърнах с ръце, напрегнати от контакта.

Леля каза, че в никакъв случай не мога да изляза по дънки и тениска, обичайното ми облекло, нито с рошава коса като всеки ден.

След като се изкъпах, седнах гола на пейката пред едно голямо огледало. Леля дойде зад мен с електрическа машинка и острига кестенявата ми коса до кожа.

След това с бръснач обръсна врата ми.

— Да видим, погледни ме — каза тя.

Гологлава се обърнах към нея.

— Very elegant[1] — посочи тя. — Помниш ли последния път, когато те подстригах така?

— Нямам представа — отвърнах аз.

— Колко хубаво, че не си спомняш — каза тя.

Изправих се до нея и в голямото огледало за първи път забелязах, че вече съм по-висока от леля.

Аз — кльощава и суха, с очертани мускули под тъмната кожа, с плоски гърди, а сега и с череп, покрит с един сантиметър коса с цвят на кафе. Тя — с грива от тежка руса коса, също така слаба под белия хавлиен халат, но с две закръглени гърди.

И 2-та чифта еднакво зелени очи, светлозелени, което беше единственото потвърждение, че сме племенница и леля.

Или може би, сега си го мисля, докато пиша, кръглите тъмночервени белези от изгаряния по ръцете ми, вертикалният белег от вътрешната страна на бедрото ми и белегът, който пресичаше целия ми гръб, бяха това, което ми осигуряваше закрилата на моята предполагаема леля.

— По-нататък ще ти пораснат гърдите — подхвърли тя.

— Необходимо ли е? — попитах притеснено.

Леля се разсмя.

Даде ми един неин костюм, сако и панталони от бял лен, но панталоните се оказаха къси. Дебеланата им отпусна подгъвите и станаха добре. Обух едни равни бели сандали, също от леля. Тя самата беше облечена в бяло, в рокля до глезените, която приличаше на блуза без ръкав, също ленена.

На прага на къщата ми сложи тъмни очила и тя самата си сложи тъмни очила. Огледах се в очилата й, тя се огледа в моите и кимна одобрително.

Хвана ме под ръка и прекосихме градината с огромни палми, на чийто край ни чакаше шофьорът до черния кабриолет.

Секретарят по въпросите на риболова, с черна коса като шлем и изключително големите зъби, които вече споменах, следвана от кмета на Масатлан, тръгна пред нашите 20 корабни капитани, всичките в бяло и допрели дясната ръка към козирката на моряшката шапка. Като стигна до инженер Пеня, му подаде ръка, след това я протегна към мен, но леля проточи шия и прошепна:

— Не подава ръка, страда от едно заболяване.

И й подаде своята фина ръка с дълги кокалести пръсти, за да я придружи с възхитителното си очарование по стълбичката на кораба „Ла Чула Бонита“[2]. Там на носа духовият оркестър на Синалоа свиреше някаква мелодия на Хектор Виля-Лобос[3], както бях записала в дневника си.

На палубата чакаха прави другите собственици на мексикански фабрики за риба тон и техният управленски персонал, всички с бели блейзъри, някои с панамени шапки.

Всички седнахме, ръководните кадри на нашата фабрика и представителите на правителството — на един подиум, собствениците на другите фабрики и техните хора — на столове, обърнати към подиума.

На подиума с микрофона се изказа първо кметът, дебел мустакатко, който 10 минути повтаряше едно и също по различни начини, като се разгорещяваше все повече. Че морето край Мексико е мексиканско море. Че морето е на Мексико, а не на грингос[4]. Че грингос имат свое море, но то не е мексиканското. И така нататък.

После инженер Пеня заговори за нещо, което наричаше национално достойнство, със своя глас на аутист, равен и без вариации, а Аз за малко да заспя.

Тогава думата взе секретарят. Първо поздрави много хора, които не присъстваха — президента на страната, секретар-губернатора, президентите на всички латиноамерикански страни, наши братя, тоест нейни, на секретаря. Второ, поздрави присъстващите собственици на фабрики за риба тон. И трето, когато започна да настъпва все повече обедната жега и първите ветрила се появиха в публиката, заговори за 5-те северноамерикански кораба, които мексиканският президент беше заповядал да задържат с пълно право, защото ловели наша риба тон в нашето мексиканско море, и за несправедливата реакция на Съединените американски щати, които сега блокирали навлизането на наша риба тон на тяхна територия под предлог, че при улова й загивали делфини, а рибата тон умирала по жесток начин.

— Ха! — възкликна дамата по микрофона. — Не е ли това същата риба тон, която искаха да откраднат северноамериканците?

И представителите на фабриките за риба тон в публиката отвърнаха в един глас:

— Ха!

— Ами разбира се, че умират делфини — потвърди секретарят. — Делфините мигрират заедно с рибата тон с жълта перка и разбира се, някои от тях загиват при риболова. Така стоят нещата с улова на риба тон от времето на нашите прадеди ацтеките. Пък и как да умира рибата тон, ако не жестоко? Самата смърт не е ли нещо жестоко?

Присъстващите, всички лъщящи от пот, се засмяха незнайно на какво и секретарят продължи.

— Освен това ни обвиняват, че рибата тон умира в стрес, и аз потвърждавам пред нашите северни съседи пуритани — да, така умират, всъщност умират в голям стрес и смъртта обикновено е много стресиращо събитие.

Представителите на фабриките за риба тон отново се изсмяха, докато ръкопляскаха.

— Колкото до „Чисти морета“ — каза секретарят и посочи напред с показалеца, — това им заявявам от героичното пристанище на Масатлан — почистете вашите морета, защото нашите морета са си наши.

Бурни аплодисменти, а дебелият кмет на Масатлан вдигна високо стиснатия си юмрук.

Секретарят обеща бързо да разреши проблема чрез съдебната намеса на една международна организация, чието безкрайно дълго име не успях да запомня, и след това покани на подиума собственичката на фабриката за риба тон — лидер на световния пазар.

Никога преди това не бях виждала леля да се снишава. Свита на стола, тя поклати глава отрицателно, изглеждаше изплашена и за да я спася, вдигнах ръка и преди да разбера дали ми дават думата или не, отидох директно пред микрофона.

Събитията с повече от 3-ма души ме притесняваха. Все още ме притесняват. На това събрание присъстваха 154 души. И пред микрофона се вцепених. Тишина, лицата ме гледат, Пеня изважда и прибира една писалка в джоба на ризата, за да я извади отново, леля пали цигара с треперещи ръце.

Забих поглед в микрофона, за да не виждам никого, и започнах да говоря твърде високо заради страха с моя напрегнат и равен глас.

— Корабите на „Риба тон Консуело“ АД с променлив капитал са 20 и всеки един струва средно 17 милиона долара, 17 милиона долара. В открито море всеки един със средно 30 моряци на борда остава от 2 до 30 дни, като хвърля мрежа средно 100 пъти. На 5 кораба се разваля радиопредавателят и те се губят за средно 18 дни годишно, именно те, именно те.

Вдигнах поглед само за малко. Представителите на фабриките за риба тон ме слушаха с огромен интерес. Забих поглед отново в микрофона.

— Корабите се връщат с вече мъртва риба тон, покрита със сол от саламурата, в която плува в трюмовете. Тогава слагат рибата тон в червени, сини, зелени или жълти контейнери, според 4-те размера, в които се разпределя — много голяма, голяма, средна и малка, — контейнери, които се струпват, струпват в първото циментово помещение, където колоните от контейнери се мият с маркучи с гореща вода и се оттича солената вода с прясна кръв, солена вода с прясна кръв.

Чух как някой от седящите повтори:

— Солена вода с прясна кръв, точно така.

— Във второ помещение поставят рибата тон на масите, където работничките, облечени в бяло, с маски на устата и прибрани коси в пластмасови шапки, я изкормват, режат главите, вадят очите, изтръгват гръбнака. После транспортират рибата с колички в третото помещение, където минава през система от 5 машини, които я режат, режат, режат, затварят в консерви, консерви, консерви, в които се слага зехтин или вода, нарязани зеленчуци или фини резенчета чушка, стерилизират се, запечатват се и се поставят етикети с надпис „“Риба тон Консуело" Tuna Fish[5], продукт, произведен в Мексико", в Мексико, произведен в Мексико.

— В Мексико — казаха няколко гласа, — произведен в Мексико — и тук-там прозвуча смях.

Заплаках от ужас, но когато Аз се програмирам да направя нещо, го правя, докато го свърша. Просто не знам как да спра програмата. Затова продължих с буца в гърлото, тих глас и сълзи в очите.

— 70 работнички, 70 работнички, 70 работнички поставят консервите в кафяви картонени кутии за 14 консерви или 28 консерви и в най-големите — за 56 консерви. Подреждат ги на купчини в един от 39-те електрокара, които отнасят купчините кутии с консерви до паркинга, където се пълнят ремаркетата, докато един инспектор отчита броя на кашоните с консерви риба тон. Ремаркетата са 35 и през всички часове на деня потеглят от паркинга към някой от 5-те основни пътища, които се пресичат като звезда в околностите на Масатлан. Един от пътищата отива към централните части на страната, друг на югоизток, друг на север, а друг на северозапад, за да влезе през Сиудад Хуарес[6] директно в Съединените американски щати, американски щати.

— Това! — изкрещях, вече загубила контрол. — Това! 3 курса всеки ден! Това е бизнесът на „Риба тон Консуело“ от времето, когато прадядо ми я е основал през 19-и век в Мексико, в Мексико, през 19-и век!

Млъкнах. Загледана в микрофона, слушах морето. Плискаше се леко, ритмично срещу металния борд на кораба. Лененото ми сако беше прогизнало от пот и сълзи, тъмните ми очила бяха изцяло замъглени и спешно трябваше да уринирам.

Отидох да си седна опипом, като гледах през мъглата на очилата дървения под на подиума. Секретарят се доближи, за да постави ръка на рамото ми, което свих инстинктивно, уплашена извих гръб и се строполих на стола си, до леля, която чух, че плаче тихо.

Махнах очилата си и видях, че и други хора от публиката плачат, не знам защо, като се има предвид, че не бяха преживели травмата да говорят пред публика. Други стояха с пребледнели лица и отворени уста, като при тежка умствена изостаналост.

Отново пред микрофона, секретарят благодари за моята емоционална, така я нарече, реч.

— Младата Карен ни разчувства — каза тя, — като ни напомни какво точно защитаваме. Още веднъж благодаря, госпожице Карен.

Присъстващите станаха на крака, за да ръкопляскат.

Секретарят продължи:

— Обещавам пред теб, Карен — нашата риба тон ще влиза в Съединените американски щати, не се съмнявай, каквото и да струва и който и да падне от власт.

Аплодираха я още по-силно.

И все още прави, представителите на фабриките за риба тон поставиха дланите на десните си ръце на сърцето, докато тромпетите на духовия оркестър на Синалоа подемаха един химн, който всички запяха с цяло гърло и който ме ужаси още от първата си заплашителна строфа:

Мексиканци, на война…

… напред към звучното ръъъъмжене на топа…

… ида потрепери в съъъъъърцето си земяяяяяяята…

И после последва случката с рибата меч, залепена за дървен поднос.

Подари й я Пеня. Секретарят я пое с разтворени ръце и широка усмивка със зъби, два пъти по-големи от стандартните, обърна се към фотографите, които защракаха с фотоапаратите си. Снимката излезе на първа страница на вестника под заглавие, че вървим към разорение, и в последващите месеци леля продаде 10 кораба и уволни 1000 работници и служители, половината от нашия персонал. Същият процент от персонала уволниха и другите фабрики за риба тон от тихоокеанското мексиканско крайбрежие. Много магазини и цехове, които снабдяваха фабриките, бяха затворени. На всеки ъгъл в Масатлан се появи по един просяк, който продаваше за някоя медна пара или кутийка дъвки, или парцал за бърсане на стъклата на колите. Леля най-после ми разреши да отида на риболов в открито море, при условие че се опитам да науча английски език, а секретарят по въпросите на риболова се появи чак след години в Масатлан, отново на първа страница на един вестник.

Бяха я избрали за председател на политическата партия, която тогава навършваше 59 години управление на страната, Революционно-институционалната партия.

[1] Very elegant (англ.) — много елегантно. — Б.пр. ↑

[2] La Chula Bonita (исп.) — красивата палавница. — Б.пр. ↑

[3] Heitor Villa-Lobos (1887–1959) — бразилски композитор. — Б.пр. ↑

[4] Gringo (исп.) — пренебрежително название на жителите на Северна Америка. — Б.пр. ↑

[5] Tuna Fish (англ.) — риба тон. — Б.пр. ↑

[6] Ciudad Juárez (исп.) — град в Мексико. — Б.пр. ↑

4.

Всичко започва в открито море, когато дежурният наблюдател, изкатерил се на мачтата, забелязва с бинокъла си приближаващите се вертикални струи вода.

Това са делфините, сиви, блестящи на слънцето, които винаги плуват близо до повърхността и дишат през отворите на главите си. Няколко метра по-дълбоко, скрита, плува рибата тон. Сребриста и пъргава.

От момента на забелязването всичко на кораба бързо се раздвижва.

По едни стълбички се качват моряци, по други стълбички слизат моряци, облечени с жълти ветроустойчиви якета и с бели гумени ботуши на краската. Докато се качват и слизат, и пак се качват, минават по коридора край олтара на Девата на рибата тон и пътьом коленичат.

Една синя керамична Дева с посребрена риба тон в ръцете. Риба тон с жълта лампичка за око. Прекръстват се моряците, като се молят за късмет, и бързат да се върнат отново към работата си.

Мрежата се хвърля в морето от палубата. Мрежа с жълти тапи. Вече са спуснати 4-те моторни лодки и във всяка от тях моряците връзват мрежата за държачите на греблата.

Тогава лодките се раздвижват, за да разгънат голямата мрежа — разгъната във формата на кръг, тя е с диаметър половин километър. Това е капанът.

После лодките пак се раздвижват, за да скъсят диаметъра и да потопят капана — виждат се само жълтите тапи, и следва чакането. Корабът и лодките, и жълтите тапи се надигат и спускат заедно с морето, тихо. Сякаш нищо няма да се случи.

Но се случва.

Делфините влизат в капана, а по-дълбоко и племето на рибата тон — стройна команда, първи са рибите в зряла възраст, над 7 години, после старите риби, над 10 години, накрая младите, а между тях и малките.

Когато всички вече са в капана, капитанът дава заповед за убиване, като бие камбана на палубата.

И на повърхността на водата отново започва операцията на племето на хората.

Лодките пак се разместват, за да скъсят диаметъра на капана. Шумът на моторите и пенливите следи на лодките предупреждават рибите за опасност — делфините скачат високо във въздуха, рибите тон поглеждат нагоре, уплашени. Лодките ги преследват, както краварите погват говедата, за да ги съберат, 3-ма моряци вдигат харпуни във всяка лодка.

Харпуните се забиват в рибите. Без да изпускат руля на мотора, със свободната си ръка лодкарите хвърлят димки към рибите. И харпуните се забиват отново и отново в гърбовете на рибите тон, които кървят. Водата се разпенва и порозовява.

Тогава започва шумната процедура по оттеглянето, която се осъществява в непосредствена близост със северноамериканското ембарго.

Корабът отстъпва назад, а лодките се придвижват напред, за да образуват с мрежата канал, нещо като пързалка, наклонена от кораба към морето. Ужасени, рибите тон и делфините реагират бързо, всеки вид със собствена тактика за оцеляване — рибите тон се скупчват една до друга и се спускат към дъното за свой лош късмет, защото на дъното отново се натъкват на мрежа, докато на повърхността и в края на канала делфините прескачат мрежата и бягат в открито море, почти всички, с изключение на някой, който остава пленник на неудържимия ритъм на клането.

Лодките пак се раздвижват бързо, за да оформят отново кръг и започва операцията по затварянето.

Представете си мрежеста торба, чийто отвор се стеснява до диаметър 50 метра, препълнена с жив товар, а лодките продължават да я затварят все повече и повече.

На палубата има съоръжение като огромен черпак с диаметър 5 метра. С помощта на лост моряците го спускат към мрежата, за да го напълнят със сребристи риби, сега окъпани в кръв, вдигат го препълнен и тогава със звучно „пляс“ дъното на черпака се отваря, за да изсипе рибата тон в един отворен люк на палубата.

Истинска лудница — крещенето на моряците, докато дават нареждания помежду си, победоносните викове, когато някоя голяма риба тон, двойно по-голяма от един моряк, се появи в черпака; тежкото дишане, като шум от ненастроени тромпети, на отчаяните риби тон, ударите с опашка, докато кръвта им изтича от раните в черпака и пръска моряците; разклащането на кораба, когато рибите тон падат от люка по пързалка в трюма с белезникава саламура, която става розова от кръвта.

Лудница, която не стихва и когато люкът на палубата се затвори и трюмът потъне в тъмнина — тогава затворът за риба тон започва бясно да трещи под краката на моряците и не спира, и не спира, и не спира.

Докато отслабне и моторът на системата за замразяване го заглуши.

Когато саламурата замръзне, рибите тон са умрели задушени. Рибите тон и някой и друг делфин с лош късмет.

Тогава корабът завива бавно по своя курс и бавно отплава, за да открие друг пасаж риби, може би след дни, а рибите тон променят цвета си в саламурата в трюма му.

Вече не са сребристи, стават розови. След няколко дни — зелени. Когато ги разтоварват на кея и докерите ги мятат на гръб, покрити със сол, вече са черни.

Фиксация — залепване на едно нещо към друго нещо.

Както към моята глава се фиксира за цял живот една и съща прическа, остригана до кожа коса. Или както към желязната сбруя, на която често се закачах, се фиксира спокойствието ми. Или към гмуркането се фиксира радостта ми. Така, по същия начин, без да разбера в началото защо и за какво, придобих още една фиксация.

Към разлятата кръв в морето.

След края на клането морето оставаше червено и блестящо от хоризонт до хоризонт — 360 градуса кърваво море. Надигаше се и се спускаше бавно, пълно с кръв, сякаш най-накрая дишаше спокойно под съвършеното небе, синьо и светло.

Натоварваха на кораба 3 лодки и Аз оставах долу в четвъртата, с бял корпус, в кървавото море. Корабът леко завиваше, за да коригира курса. Аз щях да го настигна по-късно.

Не знам как ставаше така, че един и същи моряк оставаше с мен в лодката. Мургав, с много кафява коса на главата.

Там чакахме мълчаливо морето малко по малко да стане отново синьо. Кръвта от клането да се разтвори във водата.

Клането — морякът ми каза, че така се нарича уловът на риба тон с мрежа в Сицилия, където беше роден. Метод, който се използва от много векове, разказа той. От поне 4 хиляди години. А това се знаело, защото в една пещера в Сицилия на стената с цвят на охра, която се осветявала от обедното слънце, имало рисунка от 4 хиляди години на мъже с вдигнати харпуни близо до нещо овално, което било езеро, по средата му имало някакви риби, които били риби тон, а в една от рибите бил забит харпун.

Морякът ми каза също, че италианците наричат морски дарове мекотелите и рибите. Fruti di mare, морски плодове. Сякаш морето е дърво с корона от вода, а мекотелите и рибите са плодове. Една метафора, която ме подразни, защото не беше точна.

— И къде е стъблото? — попитах.

— Кое стъбло?

— Това на водното дърво.

Морякът не отговори.

Друг ден, там, сред червеното от кръв море, отвори една бутилка, увита в слама.

— Кианти — каза той.

Помириса тапата на бутилката, наля в 2 прозрачни пластмасови чаши и ме научи как да пия червено вино на малки глътки.

Червеното вино е ферментиралият сок на гроздето, обясни ми той, сякаш цитираше нещо наизустено. Червеното вино обаче е и кръвта на земята. Трябва да се пие на малки глътки, за да има време виното да достигне до сърцето.

Като младеж, през май месец вземал от своето село камион, за да стигне навреме за клането на риба тон със синя перка в Палермо. Клане, което не се било променило от векове. 4 дълги дървени кораба, пълни с рибари, разпъвали в открито море мрежа и я потапяли. Мрежа с много отделения, но всички водели към едно. Отделението на смъртта.

Сините риби тон влизали в капана, без да се усетят, дървените кораби се приближавали, мрежата се затваряла, оставало само отделението на смъртта, пълно с отчаяни риби тон, които моряците от дървените кораби изхвърляли от водата с голи ръце под ритъма на старинна песен.

Морякът изпя с дрезгав глас на италиански песен за някой си Исус, някаква Дева, морски ангели и подобни неща, както съм записала в дневника.

Докато пееше, очите му блестяха и Аз си дадох сметка, че Аз забелязвам, че блестят, Аз, която не гледах никого в очите, освен леля.

Светлокафяви очи, записала съм в дневника.

— Но това е нещо минало — каза изведнъж морякът и сипа още вино в чашата си. — Всяка година идва все по-малко риба тон — каза — и вече не е достатъчно, за да ходим заедно с моряците от други села да я ловим с тези от Палермо. Всяка година идва все по-малко риба тон и всяка година рибата тон е все по-малка.

Освен това — добави — исках да видя свят.

Бил е моряк на луксозни кораби, но мразеше туристите.

— Защо? — попитах.

— Защото ги мразя — каза. — Проклети туристи.

Думите му ме разсмяха и ги повторих.

— Проклети туристи.

Предпочитал помощните дейности. Хващал се като наемен работник в специални риболовни операции, като хващането на кит за зоопарка или мустакати тюлени от ледниците за някакъв милионер, залавянето на акула убиец на Бахамите, пренасянето на оръжейна пратка през Панамския канал в таен трюм на кораб за улов на скариди.

Получавал добри пари и можел да изкара остатъка от годината в родното си село и да си чеше топките.

— Какви топки? — попитах.

— Тестисите — преведе той. — Тези — добави и се хвана между краката за тестисите.

— И цяла година си чесал тестисите си? — попитах.

— Цяла година — потвърди той.

Веднъж си седял в някакъв рибен ресторант на плажа в Барселона, с едната ръка ядял с вилица тортиля със сардини, а с другата си чешел топките, когато един друг моряк му казал:

— Има място за помощник в Калифорнийския залив. Става въпрос за улов на жълта риба тон. Лошото е, Рикардо, че трябва да останеш цяла година.

Така дошъл във фабриката за риба тон „Консуело“ и станал капитан на кораб.

— Гледай, ще ти покажа — каза капитан Рикардо.

Вдигна си панталоните и вместо стандартен глезен имаше само 3/4 глезен — липсваше четвърт от плътта зад глезена.

— Ухапване от акула убиец — поясни доволно. — Виж и това.

Разгърна ризата си и видях на кафявата кожа под русите косми и над сърцето червен кръст с размер на длан, но той ми показа корема си, където на 10 сантиметра от пъпа имаше друга дупка, като втори пъп.

— Куршумен изстрел на северноамериканската полиция в Панама. Докоснал черния ми дроб, като е минал. Виж и този — каза.

Разкопча си панталона, смъкна ластика на долните си гащи и ми показа друг прав белег, около 15 сантиметра, който тръгваше от костта на таза и се губеше в русите косми на пубиса.

— Апендицит — посочи и се засмя гръмко. — Спешна операция на един кораб в открито море. Без упойка. С някакъв идиотски кухненски нож.

— А този червен кръст на гърдите? — попитах го.

— Това няма значение — каза рязко Рикардо.

— Гледай — казах Аз.

Разкопчах дочената си риза и я свалих. Очите на Рикардо се наведоха към гърдите ми, към зърната на гърдите ми и промениха цвета си от светлокафяви на тъмнокафяви. Обърнах се на пейката, за да му покажа гърба си, белега, който го пресичаше по диагонал от рамото до талията, белег като зле зашит цип, крив и сплескан в краищата.

Дълго време не продума.

Хоризонтът вече беше тъмносин, почти тюркоазен. Червеното сега се бе свило до кръгло петно около нас с диаметър около 100 метра.

Отново преметнах краката си през пейката, а Рикардо стоеше с отворена уста.

— И как се случи това? — попита.

— Нямам представа — отвърнах и посегнах да си облека ризата. — Леля казва, че вече съм го имала, преди да се науча да говоря.

Рикардо бръкна в джоба на гърдите си и извади тънък портфейл. Можех да се закълна, че ще ми покаже някоя снимка, но не, извади 2 много зелени листа и ми подаде едното.

— Скъсай го така — каза и двамата скъсахме наполовина листата си.

— Разтъркай го — каза, като търкаше половината лист между палеца и показалеца си. И го разтърках.

— Сега го помириши — каза и поднесе своя лист към носа си.

Помирисах го.

— Лист от лимоново дърво — обясни Рикардо.

Щях да си облека отново дочената риза, но ме помоли да не го правя.

— Остава си между нас — каза много тихо.

Не разбрах за какво говори, но тъй като това често ми се случваше — да не разбирам за какво ми говорят стандартните хора, не се притесних, легнах на пейката с глава на ръба на лодката и затворих очи.

Обичах и още обичам да усещам как светлината огрява лицето ми, докато главата ми се издига и спуска заедно с морето.

Чух слаб шум, отворих едно око и видях капитан Рикардо, мургав, с тъмнокафява коса със златисти връхчета, да ме гледа и да диша дълбоко и бавно.

Друг път, докато и двамата лежахме с лице към слънцето на две пейки в лодката, докато и двамата вдишвахме аромата на листата от лимоново дърво, Рикардо ми разказа за загадъчния ангел на моряците.

— Какво е ангел? — попитах.

— Не си ли влизала в църква?

— Не — отвърнах.

— Не може да бъде — каза той.

— Никога не съм влизала в църква — повторих.

— Преди няколко седмици ти споменах за морски ангел и ти нищо не ме попита.

Не отвърнах нищо, което често е най-добрият отговор, за да може другият човек да продължи да говори.

И така той ми каза какво е ангел:

— Създание с крила, което Господ изпраща на Земята.

В края на обяснението Аз имах нов въпрос.

— Кой е Господ?

— Добре де — каза Рикардо, главата му беше на метър от моята на пейката, — да ти разказвам ли за ангела на моряците или не?

Не отговорих и той ми разказа.

Когато някой моряк се удави, ангелът слиза на дъното на морето, за да го благослови. Докосва челото му, след това го хваща за ръката и го повдига от дъното на морето, сякаш изобщо не тежи. Двамата се издигат нагоре, преминават през тавана на морето и продължават да се носят из въздуха, докато преминат през тавана на небето.

— Не е вярно — казах.

Рикардо се намръщи.

— Ако беше вярно, ангелът щеше да има перки на гърба, не крила.

— Добре — каза ядосано Рикардо. — По дяволите, както заповядаш.

И се загледа към друга страна на морето, докато Аз гледах към противоположната страна на морето.

Понякога, когато уловът беше добър и времето хубаво, Рикардо отделяше една риба тон и нареждаше да я качат на нашата лодка. Корабът потегляше и ние 3-мата оставахме сами. Аз, Рикардо и рибата тон. Рикардо и аз на пейките на лодката, а рибата тон на пода. Изведнъж рибата тон отваряше уста и удряше с опашка — тогава сякаш невероятно силен удар с камшик изплющяваше сред кървавото море.

Рикардо разтваряше дочената си риза, показваха се златистите косми на мургавите му гърди, а той гледаше слънцето със светлокафявите си очи.

Когато нашата риба тон преставаше да се движи, Рикардо забиваше своето швейцарско ножче и като пъшкаше от усилието, отделяше парче от кожата й. После отрязваше къс червено месо. Слагаше го на коленете си и го нарязваше на тънки, къси филета, като червени езици. Изваждаше от ножчето 2 пластмасови пръчици и двамата с по една пръчица изяждахме езиците от риба тон.

— За толкова прясна риба тон плащат 60 хиляди долара — каза Рикардо.

— Не е вярно.

Той се намръщи.

— Какво знаеш ти, като не си излизала от твоя проклет Масатлан? Някой ресторант в Япония ги плаща за риба тон, която можеш да ядеш, без да е била замразявана, съхранявана в саламура или пушена. И я ядат точно така, на малки хапки, без подправки. Поднасят ти също купа бял ориз с няколко капки оцет, за да си почистваш небцето между отделните хапки. 60 долара за порция с 3 тънки парченца риба тон, изключително прясна.

Имахме в краката си в лодката съкровище за шейсет долара. Е, според Рикардо.

В устата всяко парче се топеше като марципан.

Слънцето се спускаше към хоризонта, беше оранжево и Рикардо се почеса по брадата. Аз се стъписах, защото забелязах, че брадата му беше пораснала, кой знае кога, кафява брада със златисти връхчета.

— Натъжих се — сподели той.

— Хубавото е — каза след кратко мълчание, — че съм с теб. Никой не умее да слуша като теб.

— Как те слушам? — стана ми любопитно.

— Слушаш ме. Това искам да кажа. Слушаш ме, без да ме преценяваш. Не съм приказлив човек — добави той, макар че реалността показваше обратното — непрекъснато говореше, вярно, с дълги паузи, но най-вече говореше той, когато бяхме заедно на лодката.

— Затова — продължи Рикардо, оценявам, когато някой ме слуша като теб. Преди всичко, защото никога не съм говорил толкова с жена. Знаеш ли защо?

— Нямам представа.

— Ами, жените са за друго, знаеш какво имам предвид, не за говорене, знаеш какво имам предвид.

— Казвам ти, че нямам представа.

— Добре. Ами, те са за… За да ги чукаш. За да се чифтосваш с тях. Знаеш какво имам предвид.

Не, не знаех, но нямаше значение.

— Или така си мислех аз — поправи се Рикардо с влажни очи и някак разчувстван. — Така си мислех, преди да започна да говоря толкова с теб.

Забих пръчицата в едно парченце риба тон и го поднесох към устата си.

— Искам да знаеш — продължи той, като ме наблюдаваше внимателно, — че за мен си много специална.

— Различна съм — уточних.

— Слава богу — каза Рикардо.

Запали си цигара по моряшки. Разтвори ризата си и я опъна срещу лекия следобеден ветрец, след това зад ризата щракна запалката, наведе глава с цигара в устата и си дръпна от огъня с края на цигарата.

Изпусна дима и попита:

— Мога ли да те докосна?

Протегна голямата си ръка към бедрото ми и Аз, изплашена, вдигнах ботуша си, за да го поставя между мен и лицето му.

— Добре — каза той под подметката ми.

Отдръпна ръка и извади от джоба на ризата портфейла си, а оттам 2 много зелени листенца, предложи ми едното и чак тогава Аз свалих ботуша си.

И двамата разтъркахме свежите листенца между 2-та пръста, скъсахме ги, вдишахме техния аромат на току-що разрязан лимон. Всичко това, без да говорим в спокойното море.

Тогава Рикардо каза:

— Виж ти. Току-що разбрах защо се натъжавам, когато сме заедно. Защото бих могъл да съм ти баща.

Изнервих се, като го чух. Започнах да забивам ноктите на дясната си ръка един по един в дланта. Рикардо каза бързо:

— Не, не. Успокой се. Почакай. Просто искам да кажа, че баща ти би могъл да е на моите години. На колко години си? На 17? Аз съм на 34.

Сетне промърмори:

— Какъв кучи син съм.

Обърках се от неговите обяснения. Първо, това за баща ми, който можел да е той, после това, че майка му е кучка. Сърцето ми биеше силно и поех дълбоко дъх. Рикардо направи като мен, пое въздух бавно и дълбоко.

— Да — каза той, сякаш бяхме постигнали съгласие не знам за какво.

— Какво спокойствие — добави. — Гледай, вече няма кръв.

Имаше право. Морето беше отново синьо. Отново тюркоазеносиньо. Цялото тюркоазеносиньо — сякаш никога не беше имало клане.

Засмях се. Радвах се, че нищо, нито капка кръв не беше останала след клането.

— Можем ли вече да си ходим? — попита Рикардо. — Вече се увери, че морето напълно е забравило клането.

— Това ли е? — попитах. — Искам да видя, че морето е забравило клането?

— Искаш да видиш дали раната на морето се е затворила — обясни той.

Замислих се над тези думи.

После казах:

— Да, можем да си ходим.

Но нито той, нито Аз помръднахме.

Двамата в малка лодка в тюркоазеносиньото голямо море.

5.

След като вечеряха в столовата на кораба, моряците си почиваха. Играеха карти там, в столовата. Или четяха списания, други — книги, а трети отиваха в помещението с радарите, за да се свържат с някого. Аз си слагах слушалките на касетофона и учех думи на английски, докато се разхождах по палубата в жълтото ми ветроустойчиво яке. Или докато лежах в леглото в каютата ми. Слушах ги в слушалките и ги повтарях на глас, а когато на записа ги произнасяха буква по буква, ги пишех на пластмасови цветни етикети и ги лепях по стените на каютата.

Заспивах, докато произнасях буква по буква новите думи от новия език.

Най-много ми харесваха нощите, когато след вечеря си говорехме.

Сервираше се кафе в големи чаши, моряците палеха цигари и няколко бутилки ром се подаваха от ръка на ръка, преди да се разпределят в прозрачни пластмасови чаши. А Рикардо през цялото време прегръщаше с ръка своята бутилка кампари и я накланяше над леда в чашата си.

Обожавах да стоя там с тях, докато разказваха моряшките си истории.

Една вечер Рикардо разказа как е торпилирал погрешен кораб. Насочил мерника към кораба, който в далечината се виждал с големината на муха… натиснал копчето на катапулта… торпедото излетяло напред, като оставило ивица пяна в морето… и тогава капитанът изкрещял:

— Това не беше корабът, по дяволите! Това е кораб болница на Червения кръст!

Останали загледани в хоризонта — там, където било корабчето, се появила червена искра. Избухнал. Но бил погрешният кораб и Рикардо, а после и капитанът, промърморили:

— По дяволите.

— По дяволите.

— Така беше — заключи Рикардо. — Така преебах работата и в Черно море, аз, който преебавам всичко, което е добро.

Загледа се дълго право в мен. Всички моряци видяха как ме гледа и един попита:

— И после, капитане?…

— После нищо — отвърна Рикардо и продължи да ме гледа. — После си казах какъв кучи син съм. После си татуирах червен кръст на сърцето, за да ми напомня да не преебавам всичко, което е добро.

Никой не проговори. Рикардо сипа още кампари върху леда в пластмасовата си чаша, а след това друг моряк разказа друга история.

Веднъж около полунощ ходех по палубата и произнасях думи на английски, когато реших да се престраша да посетя другите обитатели на кораба. Рибите тон.

Слязох в трюма, като се държах с една ръка за парапета на стълбата, а в другата носех фенер. Натиснах ключа, 10 лампи блеснаха, ледът се освети.

Под осветения лед рибите тон приличаха на черна скица. Риби, залепени една до друга, една върху друга. Докато ходех върху тях, стъпките ми се чуваха по леда — пляс, пляс, пляс — и отекваха срещу металните стени на трюма на кораба — плаф, плаф, плаф.

Не знам как изведнъж ледът се счупи и ботушът ми се озова до една риба тон, една риба тон, чието черно око помръдна. Всички очи на всички риби се раздвижиха и се отвориха розовите им уста.

Почуках с кокалчето на пръста си по каютата на Рикардо.

Беше по бели боксерки, имаше космат торс и рошава коса. Покани ме вътре и влязох накуцвайки, защото си бях събула ботуша и мокрия чорап. Седнахме на 2 стола с лице към леглото и Аз продължавах да треперя.

Рикардо каза с дрезгав глас:

— Почувствала си липса на кислород, това е всичко. Там, в трюма на кораба, няма кислород. А без кислород човек има видения.

— Видения?

— Халюцинира. Вижда неща, които ги няма.

— Изпитвам, изпитвам — опитах се да кажа Аз, ехолалията се беше появила от страха, — изпитвам страх, защото убиваме, убиваме риба тон.

Рикардо беше придобил син цвят до люка в тъмната каюта. Попита много тихо:

— Страх те е, че рибите тон могат да поискат отмъщение?

Потреперих. Той каза:

— Спокойно. Не могат да поискат отмъщение. Уверявам те.

— Не. Мисля, мисля, че, че ме е страх от, от нещо друго.

— От нещо друго — повтори той. — Да, знам, от нещо по-голямо. Да, това се случва, когато убиваш. Отваря ти се нещо като дупка тук.

Докосна татуирания червен кръст под космите и над сърцето си.

Дупка, през която влиза страхът. Страх, който човек не знае от какво е причинен. И това е лошото, че е силен страх, незнайно от какво.

— Чуй ме сега внимателно — каза Рикардо. — За да живеем, ние хората трябва да се храним, за да се храним, трябва да убиваме. Господ ни е дал разрешително да убиваме други видове, ако е за храна. Това е всичко. Спомни си го, когато почувстваш този силен страх, защото това е единственото средство срещу него.

— Мога ли, мога ли да видя разрешителното? — попитах.

Рикардо се обърна и ме огледа внимателно.

— Разбира се. Ще ти го ксерокопирам. Намира се на първа страница на Библията и звучи приблизително така: Господ създаде първо светлината, моретата и земята, после дърветата и растенията, и животните, и накрая създаде Адам и Ева, първите хора, и рече на Адам и Ева: давам ви цялата планета, за да властвате на нея и да се храните от нея.

— Онзи ден попитах леля какво е Господ — казах. — Отговори ми, че Господ е всичко онова, което не познаваме. На всичко, което не познаваме, слагаме етикет: Господ.

— Няма да противореча на шефката — каза Рикардо. — Но изобщо няма представа за какво говори. Имаш ли нещо против, ако пуша.

— Не — отговорих.

Той запали цигара. Изпуши мълчаливо половината.

— Свещеникът в моята църква като дете го казваше така. Господ е светлината — каза.

— И какво още? — попитах.

— Нищо, Господ е светлината.

Обърнах се да видя люка, по средата на който се забелязваше полумесецът.

— Не тази светлина — уточни Рикардо. — Различна светлина. Специална светлина.

Щях да го попитам нещо, но той вдигна ръка.

— Не, не трябва да говорим за тази специална светлина. Един ден изведнъж я виждаш и разбираш абсолютно всичко, това е. Между другото — предложи, — остани при мен през нощта.

Загаси върху масата угарката, като натисна филтъра.

После добави:

— Ако искаш.

И малко след това:

— Казват, че заминаваш да учиш далече.

— Да. В друга страна — казах.

— Защо?

— Защото леля иска така.

— А ти какво искаш?

Погледна ме така вторачено в очите, че се наложи да отместя поглед към някоя стена.

— Не знам — отвърнах и наистина не знаех дали искам да отида далече.

Рикардо легна в леглото. Аз помислих и отидох да легна до него, вдървена.

В един момент в полусън усетих под ризата, че Рикардо целува гърба ми. Раната на гърба ми. Оставяше по протежение на раната ми 1, 3, 5 целувки. И после нищо. Нито ме целуна отново, нито помръдна, нищо. И тогава чух моето Аз да казва в главата ми:

Двама убийци.

6.

Лепях цветните пластмасови етикети с думи на английски, написани с моя недодялан почерк, от стаята ми до аулата, където щяха да се провеждат учебните часове.

Врата, коридор, стълби, дървета (номерирани от 1 до 67), сграда на факултета по зоотехника, коридор, аули (номерирани от 1 до 35).

Обикалях, скимтейки от ужас, да не се изгубя. От време на време се разсейвах и наблюдавах някоя светлина, която ми изглеждаше с нещо по-специална, като си спомнях думите на Рикардо:

„Господ е специална светлина…“

В действителност на 2 пъти се разсеях до такава степен с 2 много специални светлини, че се изгубих даже от себе си. Едната от тях видях през квадратното остъклено прозорче на една врата — пресичаше тъмнината зад вратата, — сноп лъчи, който се спускаше до пода и очертаваше светло квадратче. Другата представляваше изключително дълъг цилиндър светлина, в който плуваше прах.

Първия път леля ме откри в тъмен вграден шкаф, със залепено чело за стъклото на едно светло квадратно прозорче, сред метли, кофи и кутии с прах за пране. Втория път ме откри направо сред светлината, която идваше от кръглата капандура в една огромна аудитория. Клатех се в едно кресло, гледах нагоре, към праха, който светлината ограждаше, и се лигавех, отнесена.

Бяхме пристигнали 1 месец преди началото на учебните часове. Освен че научавах бавно пътя от стаята ми до аулите и обратно, имах часове по изражения, провеждани на компютър, заедно с леля Исабеле.

Аз имах само 4 изражения. Паника, радост, безразлично и когато съм отнесена. Ако възнамерявах да общувам с други хора в университета, трябваше да увелича броя на моите изражения.

— Наблюдавай компютъра — каза леля. — Пускаш го и се чува музика, сякаш ти казва: тук съм, готов съм. Отваряш някой файл и се чува пииииин. Ако му поискаш нещо и се забави, се показва пясъчен часовник, който ти казва: дай ми време, мисля. Всъщност, компютърът не изпитва необходимост да издава шумове или да подава сигнали, но никой не би използвал компютър, ако не подаваше сигнали, защото между потребителя и него трябва да има комуникация. Това, което искам да кажа, е, че трябва да подаваш повече сигнали на другите, Карен, да показваш повече изражения.

Леля беше качила на компютъра едноминутни клипове със стандартни хора с различни изражения. Като ги имитирах, Аз трябваше да се науча да показвам: яд, гняв, враждебност, тъга, отвращение, погнуса, щастие, изненада, срам, ревност, завист, пренебрежение, отчаяние, отегчение, недоверие. Но най-вече: удоволствие, приятелско отношение, любопитство, изненада, желание, обожание, гордост.

И всичко това трябваше да постигна, като сменям движенията на мускулите на клепачите, веждите и устните.

Беше изтощителна работа, която напояваше блузата ми с пот.

Споразумяхме се все пак, че Аз можех да се включа в „режим на общуване“ (и да съм нащрек, за да използвам някое от тези 21 човешки изражения) или пък да изключа този режим и да бъда себе си, тоест да съм в „режим на некомуникация“ (с моите стари 4 лица), защото, ако цялото ми съзнание трябваше да се насочи към общуване с другите, кога щях да научавам други неща в университета.

На старите тогавашни компютри на екрана постоянно се появяваше една карикатура на Алберт Айнщайн, как ходи весел и клати глава, после взема някоя снимка или разлиства книга. Всеки път, когато се появяваше маймунчето Айнщайн, аз се разсмивах, скачах права и го имитирах. Ходех и се кикотех, правех малки стъпчици, като си клатех главата, а леля се ядосваше.

— Не, не, не! — повишаваше тон. — Не може да се смееш толкова силно. Затвори устата, стисни устни, смей се, но със затворена уста, всички емоции трябва да са мънички.

Да заприличам на стандартен човек щеше да ми струва много усилия, много години, много дисциплина. Всъщност сега, на моите 41 години, все още продължавам с опитите.

И така, бях потна и ядосана от това да правя мънички емоциите и да изразявам толкова неща, които за мен бяха чужди, и то само с мускулите на клепачите, устните и веждите. През нощите сънувах червени свободни риби и сиви топки, които в миг се пръсват на хиляда бързи скумрии и 3 делфина, които скачат, блестящи на въздуха.

Леля ми разказа за Алберт Айнщайн, физика. Айнщайн имал фиксации, също като мен. Бил прекарал години наред в едно патентно бюро в Берн, Швейцария, като мислел само за едно нещо — вселената. Открил една теория за вселената, много елегантна и проста, която не разбрах и която леля, след като се опита да ми я обясни 3 пъти, призна, че тя също не я разбира.

Също като мен, Айнщайн бил неспособен да повтори нещо, което не му се струвало вярно, също правел нещата бавно и много внимателно и също разрешавал проблемите по нов, много специфичен начин. И спечелил Нобелова награда, най-желаната награда на планетата Земя.

— Може би е бил аутист — каза леля и прободе с вилицата си едно кръгло картофче.

Вечеряхме в ресторант.

— Аутист, какъвто вероятно е бил Чарлз Дарвин, който като малък изкарал 5 години в пътуване от един остров до друг в Южна Америка и на всеки остров рисувал всеки растителен или животински вид. Така напълнил с рисунки каютата си в кораба, с който пътувал, докато един ден капитанът му казал: „Стига, момче, корабът ще потъне от толкова хартия“. След това посветил 3 десетилетия на това да обмисля внимателно нарисуваното, докато веднъж един приятел му казал: „Стига, Чарлз, вече си побелял и полусляп, а друг естественик се готви да публикува онова, което трябваше да напишеш ти“. Тогава Чарлз седнал да напише набързо теорията, която обяснява защо различните живи видове си приличат помежду си и в същото време са различни. Или Бетовен, музикантът, който бил понякога избухлив и несговорчив като теб, ужас за съседите си, на които крещял от вратата на своя апартамент да пазят тишина, за да композира, тишина, за да слуша шума на звездите. „Смилете се и ми дайте тишина“, викал отново и отново Бетовен, докато един ден оглушал.

Искам да кажа — каза леля, — че вероятно всички тези гении имат някаква степен на аутизъм. Въпреки че по тяхно време не се е използвала все още тази дума, аутист.

Постави в устата си още едно кръгло картофче, сдъвка го, отпи глътка червено вино и добави:

— Хората с различни способности са онези, които допринасят нещо различно за човечеството.

Попитах я:

— Ами ако ти си луда, лельо?

— Не съм — каза тя с необяснима радост и избърса устата си със салфетка.

И Аз усетих, че по гръбнака ми полазиха тръпки.

Забелязах, че като станахме от масата и прекосихме ресторанта, за да излезем, хората се обръщаха да я гледат. В сивия си костюм със сако, изключително слаба, с русата грива като рус каскет до средата на врата, елегантната ми леля Исабеле, следвана от високата си племенница с остригана до кожа коса, дънки и ботуши на хамалин, която ходеше с моряшка походка, като избягваше контакта с чуждите очи и гледаше по-скоро стените. Залепяше винаги подметките си за земята на всяка крачка, за да не загуби равновесие.

На следващата сутрин леля си отиде и излегната сама в спалнята, останах загледана в тавана. Единствено страхът ми напомняше, че съм там, жива.

Извадих инструментите си — един механичен свредел и винтове, качих се на леглото и се захванах да фиксирам моята сбруя към тавана. Облякох си водолазния костюм и се закачих на сбруята над леглото, облечена като водолаз.

През прозореца можех да виждам голямата градина на университета. По пътеките започваха да се появяват студенти.

Всеки от тях ми причиняваше прескачане на сърцето, малък стрес.

Изведнъж вратата се отвори и се появи студентка, която носеше по един куфар във всяка ръка. Видя ме как вися на сбруята в синия неопренов водолазен костюм. Предполагам, че беше моята съквартирантка.

Не знам, защото си тръгна и никога повече не се върна.

След няколко часа влезе друга студентка, този път руса, с лунички, отново с 2 куфара, по един във всяка ръка. Остави ги на леглото. От ваната, където плувах в топлата вода с моя водолазен костюм, Аз видях как отваря куфарите и започва да разопакова дрехите си. Отиваше и се връщаше от куфара до вградения шкаф, където ги окачаше.

Излязох от ваната и влязох в стаята с големи крачки, защото си бях сложила плавниците. Тя заотстъпва назад с отворена уста, докато се блъсна в стената.

Извини ми се, не знам за какво, като междувременно си разтъркваше главата.

Помоли ме да си махна визьора, махнах го и погледнах настрани.

Каза ми, че сигурно играя баскетбол, защото съм висока и силна, или по-скоро, поправи се, може би съм от екипа по плуване, или не, вече беше сигурна, най-вероятно от отбора по гмуркане, ако има отбор по гмуркане в университета, и без да направи пауза, ме попита какво уча Аз.

Отвърнах й:

— Зоотехника.

— Фантастично, имам лабрадор вкъщи! — каза тя развеселена.

И отново, без да спира, ме попита дали искам да разбера как се казва тя и какво ще учи.

— Не е задължително — казах.

Бързо опакова отново нещата си, тръгна си и също не се върна.

Така се случи, че имах стая с 2 легла само за мен.

Преди да отида на лекции, си слагах на гърдите жълт етикет с 2 думи:

Различни способности.

Това беше една от моите тактики за оцеляване.

Друга тактика. В аулите, за да не гледам директно преподавателите, слагах на чина видеокамерата и наблюдавах лекцията през малкия й екран.

Друга тактика. По коридорите, ако някой ме заговореше, поглеждах към най-близкия прозорец или започвах да си навивам часовника, за да не се налага да гледам в очите непознатия говорещ.

Оказа се, за съжаление, че основното занимание на студентите е да говорят и да говорят, и да говорят, да се спират по коридорите или в градината, или на стълбите, като оформят с устите си звукови полета помежду си и се гледат в зениците. Затворени в своя свят на стандартни хора. Така че често се случваше някой да иска да изпълни лицето ми със своя глас и да търси зениците ми — хващах с ръка рамото му, заобикалях го, за да го отстраня от зрителното си поле, и докарвах изражение на безкрайно учудване, широко отворени уста и очи: сякаш току-що бях видяла нещо странно, което ме караше непременно да се махна.

Освен това студентите говореха непрекъснато идиотщини. Един студент ми каза, когато го попитах къде е Ню Йорк:

— Знаеш ли къде е гарата? Ами Ню Йорк е на 8 минути на юг.

Добре, отидох на гарата и тръгнах на юг, като поглеждах от време на време ръчния си часовник. След 8 минути все още продължаваше перонът на гарата. От мястото, където свършваше перонът, походих още 15 минути. Нищо. Релси, дървета и нищо.

Колко по-хубав щеше да е светът, ако хората не използваха метафори.

Или евфемизми.

Метафора — да кажеш нещо, за да кажеш друго нещо.

Евфемизъм — да замаскираш нещо голямо като нещо малко или да замаскираш нещо ужасно като нещо добро.

Пример. Курсът по методи за убиване на различни животински видове се наричаше „Месна индустрия (основни понятия)“.

Пример. Курсът, в който се учеше как се печелят пари от убиване на животни или търговия с тях, или с части от тях (кожата, вътрешностите, роговиците на очите, копитата, козината, зъбите, жлезите), се казваше „Икономика на животновъдството“.

Пример. Часовете, в които се учеше как се измъчват живи животни (като ги тровят с вещества или им пускат ток, или ги разпъват на кръст, за да ги разпорят живи със скалпел) се казваха „Научен експеримент част 1, част 2 и част 3“.

Пример. Часът, в който се обясняваше разрешителното на homo sapiens да убива животни, се наричаше „Интелигентност при човека“.

Професор Хънтингтън беше най-ценният професор във факултета, поне така се говореше, и го наричаха Убиеца, защото:

1. Беше експерт номер 1 по кланиците на американския континент.

2. Беше професорът, който късаше на изпит най-много студенти.

Беше кокалест човек на около 60 години, с толкова бледо лице, че изглеждаше като направено от восък. Носеше бели ризи с къс ръкав и винаги вратовръзка, винаги черна и винаги тънка. Може би дори и когато спеше, или поне така си го представях Аз — заспал на леглото в бялата си риза и тънка черна вратовръзка, сив прав панталон с перфектно изгладен ръб.

Носеше очила с дебели рамки.

Беше звездата на факултета, както вече казах. Негово и единствено негово дело беше и известният пистолет за зашеметяване на добитък.

Пистолет със сгъстен въздух, който, поставен на челото на животно, го зашеметява за 1 минута.

Да кажем, при един вол. Отвежда се волът в един кръг и с помощта на механично електрическа система решетките на помещението се доближават, за да притиснат вола отстрани, докато го обездвижат. Така притиснат, волът не се стресира, напротив, успокоява се.

Тогава се изчислява средната точка между очите на вола, там се поставя пистолетът, стреля се и волът губи съзнание. Тогава колачът има 1 минута, нито повече, нито по-малко, за да прекара ножа през шията му и да го окачи на една кука, за да му изтече кръвта.

Това е по-безболезнен начин, отколкото да бъде заклан жив. Или да бъде заклан, след като е зашеметен с удар от чук, или след като му е забито копие в челото, или дълъг пирон, или да се екзекутира с електричество посредством 2 електрода на слепоочията, както обикновено се е правело преди изобретението на Хънтингтън.

Пистолетът на Хънтингтън със сгъстен въздух бил измислен именно за убиване на волове с минимум стрес, който отравя с токсини кръвта им. Изобретението обаче надминало всички очаквания, когато Хънтингтън демонстрирал на един панаир, на който присъствали 5 хиляди стопани на ранчо от цял свят, че можело да служи също за убиване на крави, коне, шилета, прасета и всякакви други чифтокопитни бозайници и че за употребата му не е задължително изолационно помещение с подвижни решетки.

Пистолетът можел да се използва на открито, директно в челото на чифтокопитното, ако се стреля бързо. Тоест преди животното да си даде сметка, че се случва нещо странно. Пистолетът се поставя на челото му, като се стреля, се чува сссок и готово.

150 прасета били завързани за подвижна гумена лента и Хънтингтън лично ги стрелял в челото, със скорост 4 в минута — сссок, сссок, сссок, сссок. Прасетата се строполявали върху лентата, а стопаните на ранчо клатели одобрително глава. 1 метър по-нататък колачите прекарвали ножа по гърлата на повалените прасета, а двама помощници ги повдигали, за да ги окачат на кука.

По тази причина изобретението на Хънтингтън може да се намери във всяка кланица, която претендира, че е загрижена за стреса на чифтокопитните и за небцето на месоядните хора.

Казваха, че патентът на чудния пистолет за зашеметяване на чифтокопитни бил донесъл на Хънтингтън медал от Комитета за защита на хуманното умъртвяване на животни, най-желаното отличие в бизнеса, свързан с хуманното убиване, както и стотици хиляди долари. Това обясняваше, казваха, и пренебрежението му към студентите.

Понякога Хънтингтън не се явяваше в учебната зала, а изпращаше своя асистент, Габриел Шорт[1], нисък и набит човек, както отлично го описваше името му, и плешив, който четеше от записките на шефа си, без да добави и една дума, като посочваше и точките, и запетаите. В тези случаи Хънтингтън беше предпочел да отиде да изнесе някоя беседа или да провери някоя от кланиците, построени по негов проект, или просто не беше благоволил да дойде в аулата.

Говореше се, че ръководството на университета не било доволно от тези отсъствия. На Хънтингтън му беше все едно. Живееше от процента, който получаваше от продажбата на всеки пистолет за зашеметяване на добитък.

Задаваше въпросите си сериозно, но слушаше отговорите с една усмивчица, защото, както сам обясни по време на една лекция, чуждата глупост винаги го забавлявала.

Посрещаше въпросите със същата усмивчица, но отговаряше сериозно, като се изказваше гладко и с точност, която ми се струваше невъзможна — сякаш онова, което говореше, беше вече написано в книга.

После продължаваше да говори, обърнат към обектива на моята видеокамера.

По време на една лекция каза директно към обектива:

— Госпожице Различни способности. Искам да знаете следното. Думите ми са интелектуална собственост. Всяка тяхна публична употреба трябва да бъде заплатена.

Курсът по „Интелигентност при човека“ се заключаваше в следното. Професор Щерн, когото студентите наричаха с прякор Моржа, защото беше дебел, с бавни, недодялани жестове и рошави мустаци като морж, ни даваше да четем материали, които описват различията между хората и другите животни, а ние трябваше да напишем есе.

Първоначално не разбрах защо беше важно да се посочва различието между хората и другите животни. Това, което разбрах, беше, че за хората това е много важно, тъй като векове наред са писали по въпроса.

Във връзка с труда на някой си господин Аристотел, който твърди, че хората са единствените, които имат душа, чувства и интелигентност, докато другите животни са сложни роботи без душа, без съзнание, без мислене и без способността да страдат или чувстват, написах само една дума на листа.

„Глупаво“.

Моржът вдигна с обичайната си мудност моя лист пред всички студенти и възкликна:

— Кратко, убедително, категорично! Отлично!

И плъховете в клетките, разположени от двете страни на лабораторията, се раздвижиха, уплашени.

Относно изследването на някакъв господин Жискар от 18-и век, който посочва като разлика това, че хората умеят да правят и употребяват инструменти, а другите животни — не, написах:

„Глупаво“.

Моржът отново вдигна листа с моето есе и каза:

— Отлично!

И плъховете отново започнаха да тичат в клетките си.

Тогава обаче Моржа добави:

— Но би трябвало да подкрепите по-добре вашето мнение. Да споменете изключенията, които нарушават универсалността на правилото. В този случай например да посочите животните, които сме установили, че също употребяват инструменти, като шимпанзетата или шимпанзетата джуджета, или делфините, или слоновете.

След това ни накара да прочетем бързо различни други известни тези от 20-и век относно това защо хората са уникални.

1. Умеят да разрешават проблеми посредством мислене, преди да изпълнят решенията си.

2. Имат съзнание за съществуване в миналото и бъдещето.

3. Имат език.

4. Разбират понятието за число.

5. Разпознават образа си в огледало.

И Аз отново написах „Глупаво“ за всяка теза и след това посочих примера или примерите, за които знаех, че оборват тезата.

1. Котка и катерици, и чайки, и мравки.

2. Катерици и котка, и делфини, и мравки.

3. Делфини и котка.

4. Котка.

5. Котка.

По време на лекцията Моржа ужаси плъховете, като удряше с юмрук по бюрото и викаше отчаяно между ударите:

— Не! Не! Не! Напишете повече думи, Карен! Повече граматика! Повече библиография! Развийте позицията си! Знаем, че имате вече богат опит с животни, но арогантността ви е неприемлива! Пиша ви „слаб“ на всички есета!

Последната фраза ужаси и мен. Вдигнах ръка разтреперана, изправих се и попитах:

— Не съм ли права?

Моржът каза много спокойно:

— Да, но ви казах, че трябва да сте убедителна.

И смени темата. Този следобед потърсих в речника думата „убедителен“ и оттам започнах да губя увереност — освен че не разбирах защо, по дяволите, беше толкова важно да се открие разликата между хората и другите животни, не разбирах защо четяхме толкова погрешни трудове.

Накрая прочетохме някой си Рене Декарт от 17-и век и тогава написах изключително внимателно:

„Декарт пише: «Мисля, следователно съществувам». Това определено и очевидно е глупаво. Всеки с 2 очи на лицето знае, че всяко нещо първо съществува и после прави други неща, като това да маха с перки или да диша, или да разпръсква прашеца си, или да мисли.

Човешкото същество, както всяко нещо, което съществува, първо съществува и после от време на време мисли. Доказателство за това е, че Аз съм виждала много хора да съществуват, когато спят, и съм чувала за други, които са съществували, когато вече са били мъртви.“

— Нищо не сте разбрала — каза сухо Моржа по време на следващата лекция.

Подпря се на бюрото с огромните си ръце, големи като перките на морж, и под моржовите си мустаци добави:

— Целият ми лекционен курс е създаден, за да постави накрая акцент по естествен начин върху единственото и безспорно различие между хората и животните, онова, за което говори Декарт и от което вие, госпожице Нието, не сте разбрала и бъкел.

23 години по-късно влязох в едно бяло помещение, за да се запозная с един папагал, който беше не само мислещ, но и много приказлив, Макс.

С перленосиви пера, бяла глава и червена опашка, дълъг 30 сантиметра от опашката до клюна, Макс беше кацнал на една люлка и ме проследяваше с поглед как сядам на стола. Подът беше покрит със страниците на новия вестник. Извадих от едно бяло хартиено пликче 2 доната с шоколадова глазура и му ги показах, по един във всяка ръка. Макс размаха криле, кацна върху единия донат и се изказа с дрезгавия си глас, като на зле настроено радио:

— Ввввкусно!

После:

— Ввввкусен дооооонат!

И след като клъвна от доната между краката си:

— Кетчуп!

Защото на Макс, господар на 50 съществителни, плюс имената на 7 цвята и 11 числа, от 1 до 10, включително най-мистериозното число 0, му харесва на всичко да бъде сложен сладък доматен сос.

— Нула кетчуп — казах Аз.

Като подхвръкна, Макс кацна на главата ми. След това се премести на рамото ми, остана неподвижен и оттам отново клъвна своя донат. И Аз се сетих за Декарт и за слабите оценки, с които Моржа ме скъса по „Интелигентност при човека“.

Нека обаче да поясня. Папагалът Макс не оборва философа Декарт. Наистина Макс мисли. Ако някой го изведе на рамо в градината и го попита, като посочи пасището:

— Макс, какъв цвят е пасището?

И след това му покаже една бисквита, Макс се замисля за малко, за около 30 секунди, може би се пита, защо, по дяволите, трябва да знае какъв цвят е пасището, но тъй като иска бисквитата, отговаря:

— Зелллллено!

Затова е абсолютно сигурно, че Макс не мисли следното:

„Мисля зелено, следователно съществувам.“

Следователно Декарт е прав, че единственото същество, което мисли тази глупост, е човекът.

Сега вече се чувствам уверена да разкрия какво мисля Аз за това. Смятам, че да се поддържа всекидневно фантазията, че човек първо мисли и след това съществува, прави ужасно уморително да бъдеш човешко същество, или в моя случай — да претендираш, че си.

Мисля, че това кара хората винаги да се чувстват недоволни, където ида се намират, и смятам, че това недоволство ги кара постоянно да мислят за други неща вместо за това, което е пред очите им.

И още нещо, човешкото тяло винаги се чувства недоволно и вътрешно мечтае за други неща, които действително ще го направят щастливо.

Други неща, които вече съществуват или които човешкото същество чувства, че трябва да измисли, за да може най-после да се почувства доволно. Легла, маси, столове, къщи. Улици, сгради, градове. Влакове, кораби, самолети, ракети, които да го отведат на други планети. Книги, които да го карат да мисли, че се намира на друго място, библиотеки, университети.

Човешки творения, които векове наред изпълват пространството около човека, които са се натрупвали, за да създадат един свят специално за хората, който затваря гледката им към нечовешкия свят.

Човешки свят, който е толкова сложен, че малките от вида трябва да бъдат учени от 10 до 19 години, за да могат да се движат из него, без да се препъват.

Добре, към момента, в който малкото вече се е превърнало във възрастен, добре обучен, за да живее в човешкия свят, са му се случили 2 неща:

1. Вече е попаднало в капана на мисленето, което му казва, че първо мисли и след това съществува.

и

2. Вече не вижда нищо друго, освен човешкото.

И сега, по-висше ли е едно човешко същество от папагала Макс?

Ами, човек трябва да се запита това много сериозно. Казвам го, защото от годините, които прекарах в университета, до момента, в който пиша това, съм чувала подобен въпрос много пъти и той винаги провокира много смях.

За да се отговори, трябва да се попита нещо по-конкретно, например: може ли папагалът Макс да изобрети телефона?

Разбира се, че не. Включително, за да използва телефон, ще е необходимо да бъде обучаван 2 години. Тогава излиза, че човекът е по-висше същество от Макс.

Но също така трябва да се попита: по-висш ли е този човек в света, в който живее папагалът Макс, естествения свят?

Преди да се отговори, Аз питам: може ли един човек да използва телефон, без да съществува планетата Земя?

Струва ми се, че не. Следователно Земята е по-висша от човешкия свят.

И последно, ако въпросът е кой живее по-щастливо, папагалът Макс или някой човек, отговорът е категоричен — папагалът Макс. И това само защото стандартният човек живее, разделен чрез мисленето си от естествените неща, включително от собственото си тяло, и тъй като нищо не може да бъде щастливо извън истинското си тяло, човекът не е щастлив.

Хънтингтън се доближи до чина ми и се спря отстрани, а Аз продължих да гледам екрана на видеокамерата, където вече не се виждаше Хънтингтън. Ръката му премина пред лицето ми, за да сграбчи от дочената ми риза етикета „Различни способности“. Откъсна го.

Слезе по стълбите, за да се върне пред студентите, и заговори за мен, госпожица „Различни способности“, като показваше жълтия етикет.

Не знам какво каза, чух само няколко изречения, докато страхът ме поглъщаше и силните удари на сърцето се надигаха до ушите ми.

— Това няма да спаси никого от моя курс — беше едно от изреченията на Хънтингтън.

Смачка етикета на топчица, която постави между безименния си пръст и палеца, прицели се в кошчето за боклук и жълтата топчица падна в кошчето за боклук със звука дииинг.

Друга фраза, която успях да чуя:

— 9 секунди и 5 десети е световният рекорд в бягането на 100 метра без препятствия. И който не успее да покрие това време, не е световен шампион и отива по дяволите с проклетите си различни способности.

Забих поглед в чина, в една вдлъбнатина в дървото, направена може би с нож.

Още по-лошо, чух как Хънтингтън казва от много далече:

— Защото в „Месна индустрия“ нямаме специална категория за жените, които в леката атлетика могат да спечелят златен олимпийски медал, като пробягат 100-те метра за 15 минути, нито пък имаме олимпиади за ненормални или педерасти. В „Месна индустрия“ играта е честна, никой не взема на работа зоотехник от съжаление, дори за да сътвори приспособление за производство на кокоши яйца. Пусни го, Шорт.

Шорт пусна прожектора и там, на екрана върху учебната дъска, се появи планът, който бях рисувала за курса, планът на капан за лястовици — мрежа, която обвиваше короната на един ясен.

Избухна смехът на студентите. Тялото ми започваше да се клати на чина и Аз започвах да се отнасям.

— Гледайте — каза сякаш от друг свят Хънтингтън. — Възхитете се на грубия рисунък. Но, най-вече се възхитете на идиотизма, като проследите стрелките на този предполагаем капан за лястовици. Повтарям, капан, капан, капан.

Стрелките ми следваха полета на една лястовица от клон на клон. Спирането й на определен клон бе обозначено със секундите на престой. Бързото й спускане на по-нисък клон и полета й към по-висок клон и там отново спирането й, със секундите и думата „пеене“. И накрая, още една дълга червена стрелка показваше полета й от един отвор в мрежата към небето.

Почти не чувах смеховете, толкова се бях затворила в себе си, но последното, което каза Хънтингтън, макар че се чу почти без звук, до ден-днешен изпълва сърцето ми с паника:

— Бъдете милостиви. Когато намерите някое птиче със счупено крило, счупете му и другото.

Това беше последното, което чух да казва Убиеца, преди да се отнеса.

Искам чаша вода.

[1] Short (англ.) — къс. — Б.пр. ↑

7.

Една сутрин вратата на стаята ми се отвори и влезе дребничка брюнетка с черна коса на плитка и по един куфар във всяка ръка. Видя ме как седя на масата, загледана в екрана на видеокамерата, където ръката на Хънтингтън рисуваше един план.

Дребната брюнетка каза:

— Очаквах да те видя закачена на въжето, облечена като водолаз. Усмихна се.

Не й отговорих. Сега Хънтингтън подостряше молива си HB със стоманена острилка. Върнах лентата, подготвих моите острилка и молив, същите като неговите. Пуснах видеокамерата. Имитирах начина, по който Хънтингтън подостряше върха, без да спира, докато грапавината на дървото се изгладеше от острилката, и как след това поднасяше върха на молива към устните си и го духваше 2 пъти, за да отстрани евентуалните прашинки графит.

През това време дребничката жена беше сложила куфарите си на едното легло и беше започнала да ги разопакова. Докато отиваше и се връщаше от куфарите до вградения шкаф, ме информира, че учи психология, знае всичко за моя случай и го намира за не-ве-ро-ят-ен. Всъщност знаеше, че ще сме заедно в курса по психометрия на професор Паулина Гликман, която беше чилийка, тоест испаноговореща като мен и нея, а тя също беше мексиканка и се казваше Селма, приятно ми е.

Станах от стола и излязох, като треснах вратата.

Не, никак не ми хареса да загубя самостоятелната си стая.

Социален — насочен към общуване с хората.

Селма беше най-социалният човек, когото бях срещала. Грешка, когото съм срещала. Да гледа някого в зениците за нея беше жизненоважно. Ако беше неделя и нямаше часове, и нямаше среща на студентите или нямаше уговорка с някого, някоя приятелка, но за предпочитане с някое гадже, пускаше телевизора или отваряше някое списание, за да продължи да гледа зеници и да научава неща за поредния чужд живот.

Като кулминация отиваше на кино и плащаше 5 долара, за да гледа лица на екран с размери 3 на 4 метра.

И ако тези хиляди лица на екраните или отпечатани на хартия я оставяха „празна“, както обичаше да казва, говореше по телефона с някого, който да я накара да се чувства „изпълнена“, по думите й.

И ако това все още не беше достатъчно, се захващаше с мен и ме насилваше да се обадя по телефона на някого, който в моя случай можеше да бъде единствено леля.

Сядаше на края на едното легло, за да наблюдава как Аз, седнала на края на другото легло, осъществявам по телефона „личен контакт“ с леля. Усмихваше се, натъжаваше се, преминаваше през последователност от 15 лица с различни емоции.

Един ден демонстративно взе телефона от мен и ме обвини пред леля Исабеле, че получавам писма с 2 листа от лимоново дърво и вдишвам аромата им дни наред, но че не искам да пиша на онзи, който ми ги изпраща.

Леля й отговори, че Аз не правя това — да отговарям на писма.

Ето така започна личното общуване между Селма и леля Исабеле и по време на това общуване, чиято тема бях Аз, решаваха неща, свързани с мен.

Например че просто трябва някой път да отида на срещата на студентите. Друг пример — че трябва да престана да мисля, че Убиеца е гений, и да разбера, че да прекарвам цели нощи, имитирайки начина, по който държи молива, докато рисува, е глупаво.

Не беше глупаво. Ако не се научех да чертая планове като Хънтингтън, нямаше да изкарам изпита по чертане на планове част 1, част 2 и част 3 и нямаше да се дипломирам. Но Селма и леля не можеха да го разберат.

В стаята имаше 2 етажерки за книги. Едната на стената до прозореца, която беше моята етажерка, а другата — до леглото на Селма, тя пък беше нейната.

Моята етажерка започна да се пълни с книги за животни, а нейната с книги за отношенията между хората. Сега Аз бях тази, която не разбираше — как можеше нито една от книгите й да не е свързана с нещо, което съществува извън безкрайния кръг от лица, например с морето или горещата пустиня, или снега по полюсите на планетата.

Не, нищо извън мехурчето на човешките лица не съществуваше за Селма, психоложката.

Срещата на студентите беше нощно събиране в един слабо осветен двор, където приготвяха хамбургери, пускаха музика и студентите, по шорти и тениски, се спираха 2-ма по 2-ма, или 3-ма по 3-ма, за да говорят и да се смеят, и пак да говорят, и да се потят в лятната жега, като се гледат в зениците и пият от чаши алкохол, смесен с безалкохолно с изкуствен овкусител. Търсеха основно с кого да образуват стабилна 2-ка, тоест с кого да се чифтосат.

В определен момент, когато вече се бяха оформили повече двойки, музиката ставаше бавна и думите на песните даваха инструкции за чифтосване, започваше 2-рата част от чифтосването.

Двойките се прегръщаха и се движеха една стъпка насам, една натам, областта на гениталиите на единия беше прилепена към гениталиите на другия, макар и през няколко слоя плат между тях.

Нечифтосаните продължаваха да говорят помежду си, сега по-силно, и пиеха повече, разстроени от това, че нощта им минава, без да намерят с кого да се чифтосат. Изведнъж някой се олюляваше пиян и падаше на поляната. Изведнъж 5-ма си тръгваха в индийска нишка от срещата на студентите с наведени глави и съкрушени. Изведнъж в някой тъмен ъгъл 4-ма или 5-ма започваха да си подават цигара марихуана и да падат на поляната, съкрушени.

Всичко това се случваше, докато чифтосаните продължаваха да се прегръщат на мястото за танци, една стъпка насам, една натам, гениталиите — прилепени с дрехи между тях, песните — с инструкции за чифтосване.

Започваше фаза 3.

Някои двойки влизаха хванати за ръка в къщата, където беше празненството, качваха се по стълбите до спалните и затваряха вратата. И както успях да видя през ключалките на няколко врати, правеха това — чифтосваха се, вече сериозно.

Технически — най-накрая сливаха гениталиите си без дрехи и мъжът вкарваше в жената своя еректирал пенис през вагиналния отвор, и се яздеха енергично, като викаха, хлипаха, пъшкаха, ближеха се и така нататък, както се случва при всички копулации на всички бозайници с 4 крайника.

Същевременно долу, на поляната в градината, съкрушените, все още облечени, бяха като болни. Някой плачеше, друг се олюляваше от дърво до дърво, като търсеше малко усамотение, за да си изпразни стомаха, трети приказваше, прегърнал някой дънер, че му липсва, сред ридания, че му липсва някой, който е неговият истински партньор за чифтосване и живее много далече, или друго невероятно нещо.

Селма беше номер 1 в университета, що се отнася до този процес на чифтосване. Рядко повтаряше партньор и никога не й липсваше такъв. Постигаше го по следния начин. Поддържаше „личен контакт“, както тя наричаше това да говориш за лични неща с 30% от университета (процентите са приблизителни), и от тези 30% винаги откриваше на срещите на студентите някой нов човек, с когото да пристъпи към генитален контакт. Така че до момента, в който престанахме да се виждаме, Селма вече беше обменила сексуални флуиди с 10% от студентите в университета.

Трябва да се подчертае, че става въпрос за голям университет.

Това обаче, което продължава да ме разсмива, е следното. Селма не си даваше сметка колко добре го прави. Понякога вечер в тъмнината на стаята, докато и 2-те лежахме в леглата, казваше:

— Ах, Карен, колко съм самотна. Не мога да си намеря приятел.

Но това, както написах преди, е нещо често срещано при хората. Освен че живеят с мисълта, че мислят, преди да съществуват, обикновено мислят за нещо различно от това, което е пред очите им.

Или казваше нещо още по-странно:

— Ах, Карен, трябва да намеря себе си.

Това вече беше прекалено. Къде щеше да търси себе си, ако не там, където беше, изтегната на леглото, докато казваше това?

Всъщност Селма излизаше 3 пъти седмично в 6 часа следобед твърдо решена да потърси себе си.

Обличаше шотландска пола и високи бели чорапи, сплиташе черната си коса на 2 плитки и отиваше пеша до факултета по психология, където на 4-тия етаж влизаше в кабинета на един терапевт на 75 години и лягаше на един диван, за да търси себе си точно за 50 минути.

Невероятно — отделяше 50 минути, за да се търси в стая с размери 4 на 4 метра.

Защо се обличаше така, като гимназистка, не знам, но се връщаше разплакана, защото през изминалия следобед отново не беше успяла да открие себе си.

— Ах, Карен — каза ми една вечер, докато лежеше на леглото, — с всеки изминал ден изгубвам себе си все повече.

По време на една от тези срещи на студентите, около 1 през нощта, Селма оставила партньора си, облякла си тесните дънки и ризата и тръгнала да ме търси.

Намери ме много навътре в една борова гора, застанала пред низ цветни лампички, които висяха между боровете, докато в далечината едва се чуваха песните за чифтосването.

Усетих, че се спря до мен.

— Какво правиш? — попита много весела, както беше обичайното й състояние, освен в часовете, когато отчаяно търсеше себе си.

— Какво правиш? — повтарям, че го каза много весело. — Тоест, освен че гледаш лампичките.

— Гледам също и мухите — казах.

В обагрения в цветна светлина въздух имаше мухи. Поясних:

— Гледам как мухите се приближават до крушките и някои кацат отгоре им.

— Ах — каза Селма.

Продължих да й обяснявам. Това бяха енергоспестяващи крушки, затова излъчваха студена светлина, не затопляха стъклото и по тази причина мухите, привлечени от светлината, можеха да кацат на червените, сините и жълтите крушки, без да изгорят.

— Освен това, ако студените крушки провеждаха електричество — казах на Селма, — те щяха да екзекутират мухите, които щяха да падат умрели на земята.

— Ах, Карен — засмя се Селма. — Какви неща ти хрумват.

Тогава се повдигна на пръсти и успя да ме целуне по шията. Аз подскочих уплашено и отстъпих встрани. Никой, освен леля и Рикардо, не ме беше целувал, макар че той ме беше целунал по гърба и докато спях.

— Ще се върна при теб след половин час — обеща щастливата Селма и усетих как си тръгва обратно.

Не ходих на много срещи на студентите. След като ми се изясни процедурата на процеса на чифтосването по време на тези срещи, загубих интерес и предпочетох да продължа да се уча да рисувам планове на кланици от месната и риболовната индустрия.

Професорът по теория на еволюцията беше висок и слаб човек, който носеше черни дънки и черни ризи с къс ръкав, ръцете му бяха космати, а устата широка и голяма. Студентите го наричаха Примата.

На първата лекция Примата тръгна по пътеката между чиновете, за да раздаде една тънка книга, като казваше и повтаряше:

— Вървете си и я прочетете. Вървете си и я прочетете. Ако нещо не ви е ясно, потърсете ме в кабинета. Вървете си и я прочетете.

Книгата беше „Произход на видовете“ на Чарлз Дарвин и никога не ми омръзна да я чета. Тоест да я чета и препрочитам. И да я препрочитам.

Селма обикновено влизаше в стаята, затваряше очи и казваше:

— Не ми казвай какво правиш, мога да отгатна. Опитваш се да рисуваш като Убиеца или четеш Дарвин.

И със сигурност беше така.

Ами сега, като пиша това, десетилетия по-късно, първото, което мога да кажа за Дарвин, е, че вече разбирам неговия „Произход на видовете“ или почти и затова съм убедена, че трябва да бъдат изгорени всички книги на Декарт, тъй като Дарвин отрича напълно Декарт.

Ще опитам да бъда по-ясна.

Не знам как да бъда по-ясна.

Езикът ми се заплита, когато засягам тази тема, любимата ми тема — разликата между Декарт и Дарвин.

Ще изляза да се разходя, за да отпусна напрежението в тялото, и докато вървя, да се настроя да опиша разликата между Дарвин и проклетия откачалник Декарт.

Така, проклетият откачалник Декарт носел черно наметало, което стигало до глезените му. Когато решавал да мисли, се увивал в наметалото, за да не може светът да разсейва мисълта му. Казвал:

— Ще мисля, после ще се върна към света.

Това именно обяснява глупавата му фраза:

„Мисля, следователно съществувам.“

И също така обяснява защо мислите му, обмисляни под черното наметало, са тъмни мисли.

Дарвин, напротив, обичал да се разхожда навън. Изминавал километри. Като млад пребродил с ботушите си на изследовател под слънцето целите острови Галапагос, в южната част на Тихия океан, и по време на своите преходи се спирал, за да рисува в тетрадката си всички животни, които срещал.

По тази причина онова, което Дарвин мисли за живота, е пълно със слънце и движение, и всякакви животински видове.

Ненормалният Декарт казал под черното си наметало:

— Между човека и животните има граница.

Никой човек никога няма да може да премине през тази граница.

Дарвин, напротив, никога не забелязал такава граница. Обратното, навсякъде виждал единствено прилики, приликите, които съществуват между живите същества.

Забелязал, че различните дроздове от различните острови Галапагос си приличали толкова много помежду си, въпреки че били различни видове, и предположил, че може би преди векове са били един вид, който се е променял, тъй като е живял на места с различна флора и фауна.

Забелязал също, че някои птици приличали толкова много на влечугите, и заключил, че може би са били влечуги, чиито люспи с времето са се превърнали в пера, и в някакъв радостен момент са полетели във въздуха.

Забелязал, че същото може да се е случило с други влечуги, но по друг начин — да са се превърнали в течение на милиони години в космати топлокръвни животни, тоест в бозайници.

Забелязал, че чифтокопитните бозайници може би в някакъв момент в миналото са се изправили на 2 крака и са се превърнали в двуноги примати.

И тогава, много години по-късно, когато ботушите му на изследовател стояли вече 30 години в кутия в шкафа в дома му в Англия, забелязал нещо, което го изненадало — забелязал, че било вероятно сред двуногите примати шимпанзетата да са се променяли, докато са се превърнали в него самия, учен, мислещ примат, който пуши лула под слънцето в една английска градина.

Мислещ и говорещ примат, който казал:

— Това не е учудващо. Тоест не е учудващо, че аз произхождам от висш примат. Всички видове обитаваме една и съща планета Земя, като си взаимодействаме и осъществяваме обмен помежду си.

Това е очевидно, но докато той не го изрекъл, никой не го бил видял толкова ясно.

Не знам дали писах това по-рано — Дарвин го е публикувал през 1859 година и оттогава във всички университети се учи като факт. И въпреки това Аз не познавам нито един човек, който действително да вярва в това.

Искам да кажа, познавам много хора, които ако бъдат попитани какво е казал Дарвин за живота, ще го цитират с по-голяма или по-малка точност, но не познавам нито един човек, чието всекидневие да показва, че наистина вярва в липсата на непреодолима граница между него и съществата, които не мислят с думи.

Това е интересното. Декарт е живял през 17-и век, а Дарвин през 19-и век и въпреки това хората продължават да се учат от Декарт. Продължават да бъдат обучавани през първите 2 десетилетия от живота си да мислят, че са своята мисъл и че мисълта е най-висшето нещо от всичко и онова, което ги отделя окончателно от останалите видове.

И наистина, мисленето ги отделя от всичко друго, но това е, защото са се учили от Декарт, а не от Дарвин.

Доктор Паулина Гликман дойде в аулата на жълто колело, слезе от него и го опря на стената. Големи квадратни очила, сиво бретонче, детски обувки с връзки, усмивка на бобър — показваше предните си 2 зъба, като се смееше.

Накара ме да се кача с нея на подиума и ме представи на групата студенти по психометрия така:

— Пред вас е Карен, диагностицирана като добре функционираща аутистка.

Предвид ентусиазма на представянето реших, че ще ме аплодират, но не стана така. Селма обаче се обърна от чина към колегите си и прошепна: „Тя ми е приятелка, тя ми е приятелка“, сякаш Аз бях подарък от нея за лекцията.

Доктор Гликман продължи:

— Карен знае наизуст списъка на всички лауреати на Нобелови награди за наука. Моля те, Карен, седни до бюрото и ни ги кажи.

Седнах до бюрото и ги изброих. Нобеловите награди за физика, Нобеловите награди за химия, Нобеловите награди за медицина, Нобеловите награди за икономика, от 1901 до настоящата 1994 година.

След като приключих с изключително дългия списък имена, получих бурни ръкопляскания от студентите, които бяха станали прави.

Поисках чаша вода и я получих на минутата.

Изпих я на дълги и бавни глътки.

След като оставих чашата на бюрото, един студент вдигна ръка и ме помоли, прав и с голямо уважение:

— Можеш ли да ни кажеш сега кралете от различните династии в историята на Франция, моля те?

— Не ги знам — отвърнах.

Чу се едно разочаровано „аааа“ в публиката, но какво можех да направя Аз, наистина не ги знаех.

Казах:

— Мога обаче да ви цитирам 3 глави от „Произход на видовете“ на Чарлз Дарвин.

— Не днес — намеси се доктор Гликман и прекрати часа.

Трябваше да присъствам в часовете по психометрия всеки понеделник. През останалите дни имаше други случаи за изследване. Седях на едно бюро на подиума и правех тестовете, които доктор Гликман ми даваше, седнала пред мен.

Добре си спомням теста с рисунките на мастилени петна. Доктор Гликман ми ги показваше и Аз отговарях:

— Мастилено петно. По-голямо мастилено петно. 2 мастилени петна, едно черно и едно червено. Различни черни мастилени петна.

Накрая на теста попитах каква е оценката ми и доктор Гликман ми отговори много весело:

— Не се притеснявай, всичко е перфектно.

Аз бях сигурна, че тя също е добре функционираща аутистка, но много по-умела от мен в това да се отървава от нежеланите хора.

Специално си спомням теста с триъгълниците.

Даде ми едни дървени цветни триъгълници и с тях трябваше да копирам рисунките, които доктор Гликман ми показваше. Сега обаче пускаше хронометър и като го държеше близо до лицето ми, ми даваше само една минута, за да възпроизведа рисунката.

Няколко пъти не успях да завърша задачата, когато тя казваше:

— Времето изтече!

И спираше с палец хронометъра. Това ме изнерви и накрая се ядосах.

Така че следващата седмица отидох, след като се бях упражнявала, и поисках отново да ми направи теста с триъгълниците.

— Не, благодаря — каза доктор Гликман, — днес ще правим друг тест.

— Аз искам да направя отново този с триъгълниците — настоях.

— Не, Карен — каза доктор Гликман с враждебно изражение.

На свой ред и аз придобих враждебно изражение.

— Карен — закани се доктор Гликман, — не бъди твърдоглава.

Твърдоглава обаче е това, което действително съм — извадих от раницата кутията с триъгълници, която бях купила от магазина в университета, точно от раздела по психометрия, отворих я, обърнах я наопаки и цветните триъгълници паднаха на бюрото със звучно пляс.

Седнах и сглобих бавно и внимателно една по една рисунките, докато завърших по памет 35-те, които доктор Паулина ми беше показала предишния път.

Тя беше отишла да седне на един чин и заедно със студентите ме наблюдаваше мълчаливо. Наистина вместо за 35 минути, го бях постигнала за 7 дни, но никога не съм твърдяла, че не съм бавна.

Тогава доктор Гликман ме изпрати в една болница.

Поставиха ме в една бяла метална тръба. По време на следващия час всички присъстващи на курса, включително и Аз, държахме в ръка по една цветна снимка на моя мозък.

Доктор Гликман каза:

— Погледнете бялото вещество между 2-те полукълба. Както знаете, това е материята, която свързва различните мозъчни функции. Забележете, че бялото вещество на Карен е по-тясно в сравнение с това на стандартен човек. Защо е по-тясно? Така е програмирана генетично, или защото в момент от своя живот, когато е трябвало да получи определени стимули, за да се развие, не ги е получила?

Мислех, че пита мен и се обадих:

— Не знам, доктор Гликман.

— Нито пък някой някога ще разбере, Карен — каза тя и направи 3 крачки към студентите.

— Затова — обърна се към тях, — мозъкът й прави по-малко връзки между различните си части в сравнение с нормалния мозък. Също затова обаче Карен притежава някои завидно развити способности. Например по-добра памет, както е очевидно. Или например, има също…

Започна фразата, но вместо да я довърши, прехапа с двата си зъба на бобър долната си устна, почеса темето си и прекрати часа.

Следваха писмени тестове. Тестове със снимки. Тестове и още тестове.

Така протече курсът.

В края на последната лекция доктор Гликман ми обеща отлична оценка и Аз я помолих да ми даде резултатите от психометричните тестове.

— Не е полезно, нито препоръчително — отвърна тя. — Повтарям ти, перфектна си.

Тъкмо щях да й отговоря, но се качи на жълтото си колело и Селма и Аз я видяхме да се отдалечава, като въртеше педалите по коридора, а след това през прозореца я видяхме да се отдалечава по една пътека между боровете. Тогава Селма ме покани на кафе.

В кафенето ми каза колко се гордее, че е моята най-добра приятелка, че за нейната най-добра приятелка би направила всичко, и да й кажа кое е най-голямото ми желание. Изведнъж същата вечер се озовахме на път в един друг щат в Съединените американски щати, Пенсилвания. Аз и Селма в една раздрънкана камионетка пиехме черно кафе от сребрист термос и чакахме да съмне.

Ясното небе се издигаше от хоризонта и можахме да видим най-хуманния комплекс за клане на говеда на американския континент.

Добре, изразът е неточен. От раздрънканата камионетка всъщност нищо не се виждаше, освен сива циментова ограда, която изпъкваше на фона на зелената трева и жълтите скалисти планини.

— Огромен е — прошепна Селма.

Като слязохме от камионетката, върху водолазния костюм, но без визьор и плавници, си облякох сивите гащеризон и риза и сложих жълтата каска, бях ги купила в съседното село. Селма задържа раницата ми, за да мога да си я сложа на гърба. Вдигнах от тревата видеокамерата с една ръка, а с другата — въжето с кука за алпинизъм, и тръгнах.

Върнах се обаче обратно, за да питам Селма:

— Ами ако на Убиеца не му хареса това, че съм направила курсовата си работа върху неговия комплекс?

— Ще се почувства поласкан — каза тя. — Нали най-голямата му гордост е това съоръжение?

Замисли се отново и добави с треперещ глас:

— Слушай, Карен, искам да те помоля нещо. Не ми разказвай какво си видяла вътре.

Надигна се на пръсти, за да допре устни до бузата ми, но отстъпих встрани и не успя.

— Добре — казах.

Тръгнах отново. Миришеше на хлорофил, чуваха се щурците и песните на птиците.

Оказа се, че оградата не е толкова висока. Закачих въжето горе, изкачих се по него и се спрях права върху оградата.

Да, комплексът беше огромен.

Пред мен на 2 километра се простираше пасище, а самият комплекс беше зад него. Вляво имаше кръгъл двор, където стояха говедата, които от разстоянието приличаха на кафяви мравки, бавни и спокойни. От двора щяха да изчезнат по коридор с високи стени от червени тухли, който опираше в бяло бетонно помещение без прозорци с площ около 1/2 километър. И накрая, вдясно от бетонното помещение отново се появяваха на паркинга, тоест — появяваха се във вид на пакети нарязано месо, пакетирано и замразено, които дребните работници превозваха с колички и качваха на 55 червени камиончета с почти микроскопични надписи отстрани:

Food, Co. stress free meat[1]

Ботушите ми стъпиха здраво на калната земя.

Плановете на другите студенти бяха с размери 1,5 метра на 0,7 метра в кръгли кутии, дълги 0,80 метра. Моят беше 5 на 7 метра, навит и поставен в кутия, дълга 5 метра.

Когато Габриел Шорт ме извика по име и слязох с цилиндричната кутия, дълга 5 метра, в залата настана тишина. Габриел само посочи с ръка да я оставя на бюрото до другите планове.

Видях как Шорт си тръгва с плановете на гръб, поставени в нещо като кожен кош. Носеше моя план под мишница. На ъгъла, където искаше да завие, се наложи да маневрира известно време с моя план, докато най-накрая успя.

След седмица отидох в аула 37 за оценката ми. Застанах пред списъка с оценките, който беше залепен на дъската. Половината от студентите явно бяха скъсани, до моето име нямаше оценка, а бележка, написана с молив.

„Потърсете ме вкъщи в събота, в 12 часа на обяд.“

Отидох до бюрото, където Шорт връщаше плановете на умърлушените студенти.

— Планът ми — помолих го.

Шорт каза:

— Потърси доктора в дома му в събота, в 12 часа на обяд.

Къща на 2 етажа, с прозорци с черни железни рамки, заобиколена със зелени борове. Къща, която, както бях чула някой някъде да казва, е била построена от известен архитект. Архитект Райт.

Отвори ми Шорт. Погледнах към тавана, той погледна ботушите ми от жълта кожа.

— Влез — каза и ми направи път.

По стълбите се спрях, за да разгледам известното отличие от Комитета за защита на хуманното умъртвяване на животни. В остъклена рамка висеше на небесносиня лента голяма златна монета с профила на един господин като барелеф и надпис Nihil consensui tam contrario est, quam vis atque metus: quem comprobare contra bonos mores est, на латински и тъй като Аз не говорех латински, нито го говоря в момента, не разбрах какво означава, както не знам и сега.

— Не го карай да чака — промърмори Шорт 4 стъпала по-нагоре.

[1] Food, Co. stress free meat (англ.) — Хранителна компания, месо без стрес. — Б.пр. ↑

8.

Хънтингтън стоеше прав в кабинета си на втория етаж. Моят план беше разгънат на пода, голям като килим.

— Искат се топки или голяма тъпотия — каза. — Извинете ме, госпожице, яйчници. Необходими са яйчници с размер на топки. Да нарисуваш плана на моето съоръжение за говеждо месо и да го представиш на изпита.

Намести очилата си, дебели като лупи.

— Подробностите в твоя план са… как да кажа?… Влудяващи. Нарисувала си една по една тухлите на коридора, откъдето влизат говедата.

— От тухли, тухли е — казах.

— Да — потвърди той, — от червени тухли.

— Червени — потвърдих.

— Нарисувала си водната помпа, която се намира от външната страна на коридора, който води в кланицата. Нарисувала си тръбите за отвеждане на водата до тавана на помещението за къпане на говедата. Нарисувала си надписите с логото на предприятието, които са навсякъде. Всяка една от всичките 33 проклети месингови табели. Нарисувала си един парцал, дълъг 2 метра, който е висял случайно от една тръба в помещението за умъртвяване. Не присъстваше ли на моя курс, Карен?

— Вече са 3 курса. Присъствах на всяка лекция от 3-те курса. И рисувах планове около 1000 часа, за да се подготвя.

Хънтингтън въздъхна, ноздрите му се движеха много бързо и Аз не разбирах гнева му.

— Планът означава абстракция — повиши тон. — Трябва да съдържа само полезна информация. Защо не си направила в крайна сметка план на 30 квадратни метра?

— Не можах да намеря хартия с такъв размер.

— Концентрирай се! — извика. — Един полезен план изключва подробностите, за да обхване общата картина!

— Това е… — каза по-меко Убиеца и повдигна края на плана с обувка, — този боклук е безполезен.

— Полезен е за говедата, говедата — прошепнах Аз.

— Моля? Повтори, не те чувам.

— Полезен е за — повиших тон, — за говедата!

Хънтингтън повдигна вежди над очилата, изненадан.

— Говедата не могат да четат планове!

Преглътнах слюнката си и напрегната, продължих да викам.

— Искам да кажа, че на плана се вижда всичко, което виждат или чуват говедата!

— И откъде, да му се не види, знаеш ти какво, по дяволите, виждат или чуват говедата?!!

— Ходих заедно с говедата през цялото съоръжение до помещението за умъртвяване!!!

— Ходила си?!!

Хънтингтън стисна устни. Почеса се по главата.

Заговори отново с нормален тон:

— И кой те пусна? Достъпът е забранен.

— Прескочих оградата.

— А вътре никой ли не те спря?

— Бях с униформа като тази на работниците.

— И как, по дяволите, я намери?

— Купих я от магазина в селото, където живеят.

— Това е престъпление — каза Хънтингтън, като ме заплаши с показалеца, — влязла си в частна собственост. Това е тежко престъпление, което се наказва със затвор.

Но след това доби приятелско изражение:

— Добре, и какво, госпожице Различни способности? Говедата не плащат на кланиците.

— А! — казах.

— Ирония! — възкликна той. И изсъска между зъбите си. Мисля, че беше смях. Във всеки случай гневен смях. И накрая дръпна черната си вратовръзка. — Това беше ирония — повтори. — По дяволите, забрави това. Ти си робот. Извънземен андроид. Добре, забрави това.

Понижи глас и каза:

— Добре. Разкажи ми какво си видяла.

— Говедата — започнах Аз, — говедата реагират със страх на тухлите, защото са нещо ново за тях, никога не са били в тунел с червени тухли и освен това се усещат затворени и не знаят накъде отиват. След това говедата се плашат от мотора на водната помпа, който е много шумен, като голямо, разярено животно. И ужасени, говедата усещат, че червеният дълъг парцал, който виси от водосточната тръба горе, е друга опасност, и като го виждат там да се клати и да капе, отстъпват назад, блъскат се едни в други и чувстват още по-силен страх. С всяка следваща месингова табела с логото на предприятието, в която се отразява слънцето, говедата се заслепяват и се стресират още повече и започват да мучат. Говедата се блъскат, блъскат едни в други, в други на този завой и реват. Говедата стигат много стресирани, много стресирани в помещението за умъртвяване и тогава виждат, налага им се да видят, докато чакат своя ред, как опират пистолета за зашеметяване на добитък на други говеда, които са техни приятели, с които са прекарали последните дни, виждат как стрелят, стрелят в тях и тогава се стресират още повече и, и, и…

— Можеш ли да говориш, без да заекваш? — прекъсна ме Хънтингтън.

— Не, не сега — казах. — Много, много съм притеснена.

Добавих:

— Затова ми трябваше толкова голям план, план, за всички тези подробности.

Хънтингтън започна да обикаля около плана, изглеждаше нервен и каза:

— Добре, заеквай колкото искаш, но имай милост и престани да говориш глупости като: говедата чувстват това или онова, говедата усещат страх, говедата виждат своите приятели. Престани да говориш такива неща, ако искаш да звучиш като зоотехник, а не като идиот. Никой не може да чувства нещата като едно говедо, освен самото говедо. Просто интерпретираш нещата антропоцентрично. Ревели, а ти превеждаш това като паникьосване. Може да са били гладни. Или може да са възпявали бога на говедата.

Изсъска, тоест мисля, че се засмя.

— При всички положения — каза, като изведнъж спря да се смее — твоят план като цяло е шибана идиотщина.

Шибана — от глагола шибам, превод от английски на испански на глагола fuck, който този следобед Хънтингтън щеше да използва много пъти в различни словосъчетания.

Зад него забелязах витрина с пушка двуцевка и сведох разтревожено поглед.

Той продължи:

— Като начало, за да видиш действително какво са гледали говедата, трябва очите ти да са от двете страни на главата, както е при говедата, нали така?

Помислих 2 минути. И отговорих:

— Може би.

— Не, не просто шибано може би! — извика той. — Това е шибано, абсолютно вярно! Очите ти да са разположени от двете страни на главата е съвсем различно от това да са отпред, както е при теб! Това означава да виждаш с много широк ъгъл и без дълбочина, докато ти гледаш с остър ъгъл и с дълбочина! Добре! Добре, добре — успокояваше се сам. — Остани да обядваш.

— Да обядвам? — попитах.

— Да, да обядваш — каза все още напрегнато. — Искам да ти направя едно предложение, госпожице Говедо. Макар че преди това ще изпием по едно уиски.

Пиха той и Шорт на първия етаж, защото Аз не пия, и накрая с уиски в ръка ме обградиха, за да ме накарат да седна на масата в трапезарията.

Незнайно откъде се появи една прислужница и ни сервира супа. Забих поглед в супата. Беше доматена. Чух как Хънтингтън каза:

— Нали помниш какво казах един път по време на лекции за едно птиче със счупено крило. Казах, че от състрадание трябва да му бъде счупено и другото крило, за да не се опитва да лети напразно. Добре, ти си постигнала безспорно чертожни умения, каквито никога не съм виждал.

— Фотографски — промърмори Шорт.

— Фотографски — потвърди Хънтингтън. — Това е здравото ти крило. Но имаш по-ниска интелигентност. Това е счупеното ти крило. Никой не яде супа, да минем към месото.

Прислужницата, която се движеше с притеснени стъпчици, се забърза да смени чиниите ни със супа с чинии с месо.

Хънтингтън отряза със сребърния нож парче от филето си. Поднесе го с вилицата към устата си и го сдъвка. Докато продължаваше да дъвче, посочи с ножа към чинията ми.

— Яж — нареди.

— Не ям месо — казах.

Той изсумтя:

— Зоотехник вегетарианец. Шибана снобщина.

— Добре — каза Хънтингтън след дълго мълчание, по време на което се чуваше как приборите работят върху чиниите, — ето каква е дилемата, пред която съм изправен като преподавател. Карам те да се откажеш от по-нататъшно обучение, тоест възпрепятствам те, тоест скъсвам те и настойчиво препоръчвам на ръководството на университета да прекъсне образованието ти. Или…

Отряза друго парче месо. Постави го в устата си и докато дъвчеше, довърши мисълта си.

— … или ти давам крила, Карен. Познат ли ти е изразът: давам ти крила?

— Давате ми крила? — попитах, като се опитвах бързо да преценя дали Хънтингтън действително можеше да ми даде крила.

— Давам ти чудесна възможност — каза той и преглътна месото. — Давам ти възможност, която да замести счупеното крило, което ти липсва. Давам ти назаем крило. Разбираш ли ме?

— Не знам — казах.

Шорт протегна ръка, за да вземе мелничката за пипер.

— Искам да кажа — заяви Хънтингтън, — че ти давам възможност да станеш важен човек в нашата сфера. Накратко, предлагам ти да работиш с мен.

Не можех да повярвам и го казах:

— Не мога да повярвам, доктор Хънтингтън.

— Повярвай. Няма никакъв смисъл да рисуваш хубаво нещо, което вече съществува. С тази дарба можеш да станеш пейзажистка, да участваш в художествени изложения в малки населени места, но не можеш да се превърнеш в истински зоотехник. Това, което реално може да се случи, е да чертаеш плановете на Чарлз Хънтингтън.

Изгладих покривката пред себе си, като внимателно отстранявах въздушните балончета, които се бяха образували.

— Аз ти представям проекта — обясни Хънтингтън, — описвам ти го, очертавам основните линии, а ти го допълваш. Правиш го да изглежда правдоподобен за купувача. Включително, заедно можем да публикуваме книга в голям формат. Шорт, покажи й нашата книга — каза Хънтингтън, а Аз не отместих поглед от покривката.

Под очите ми Шорт плъзна една голяма книга. На корицата пишеше с червени букви:

ДА УБИВАШ МИЛОСТИВО

от

Чарлз Хънтингтън

— Как ти се струва нашата книга с Шорт? — чух да пита Хънтингтън.

Отвърнах, без да вдигам поглед:

— Липсва името на Шорт.

Видях изпод вежди, че Хънтингтън движеше празната си чиния с диаметър десет сантиметра към средата на масата, и чух раздразнения му глас:

— Името на Шорт е в книгата.

Чух Шорт да се оправдава:

— Не беше подходящо да се сложи името ми на корицата. Стратегия на издателя.

— Така, вече е казано — чух думите на Хънтингтън. Искам да работиш за мен като моя дясна ръка. Моята чертожничка на планове. Разбира се, с добра заплата. 3 хиляди долара на месец за половин работен ден, всеки ден. Плюс половината кредити от обучението. Работиш тук, не се налага да ходиш на моите курсове, които са основните и най-трудните курсове в следването, защото както казах, ти подарявам кредитите и получаваш диплома, която се опасявам, че по друг начин никога няма да получиш. Как ти се струва?

Ръката на Шорт отмести книгата от зрителното ми поле.

— Карен? — попита Хънтингтън. — Отговаряй — нареди. — Как ти се струва, доволна ли си?

Вдигнах поглед и попитах, докато гледах стената, но виждах Хънтингтън в един от ъглите на зрителното ми поле:

— И оценката от курса по чертеж на планове?

— Винаги разсеяна от шибаните подробности — измънка Хънтингтън, а ноздрите му отново се размърдаха. — По дяволите курса по планове, Карен.

— Трябва ми отлична оценка от този курс — казах.

— Какво по-точно не разбираш, Карен? — попита той и постави лакти на масата, със застинали мускули на лицето и очи като на жаба зад очилата. — Предлагам ти да станеш чертожник на доктор Чарлз Хънтингтън. Веднага ми кажи какво, по дяволите, не разбираш?

— Трябва ми отлична оценка — повторих.

— Много добре — промърмори Убиеца. — Ще ти пиша отличен, ако приемеш. Или слаб, ако не приемеш.

— Ако не приема оценката отличен — уточних, докато гледах тавана.

Стресна ме някакво звънтене — Хънтингтън удряше по чашата си с лъжичка. Прислужницата дойде с плахите си стъпчици, за да отнесе чиниите.

Попитах отново:

— Ще ми пишете ли отличен? Трябва ми отличен.

Габриел Шорт се намеси:

— Нека помисли през ваканцията, професоре.

Тази идея успокои обстановката.

Но се уплаших от камбанен звън. Глух, звънлив, мистериозен камбанен звън, който издаваше някой на масата.

— Това е часовникът в хола — обясни Шорт.

— Добре, Карен — каза Хънтингтън. — Помисли си през ваканцията. Но през първия учебен ден очаквам „да“.

Засмя се през зъби, със съскане и видях изпод вежди, че приглаждаше сивата си коса с ръце. Добави:

— Ще ти кажа още нещо. Междувременно ще ти пиша отличен. Като знак на добра воля. Сега доволна ли си, Карен?

Потвърдих с глава няколко пъти.

До вратата ми подаде десницата си с приятелско изражение.

— Не правя това — казах също с приятелско изражение. — Не подавам ръка.

Тогава той се протегна, за да хване дръжката и да отвори вратата, която водеше към градината.

— Приятна ваканция — каза.

— Сега може ли да ми върнете плана? — помолих.

— А, твоя план. Къде остана?

— Горе, в кабинета ви — казах.

— А, да, горе. Ще ти го дам, когато се върнеш от ваканцията. Приятен ден.

— Всъщност — започнах, но той ме прекъсна с категоричен тон:

— Не искам да се качвам за него, Карен. Много ме умори. Знаеш ли, че можеш да бъдеш изтощителна, госпожице Говедо?

— Шорт може — подех, но той отново ме прекъсна:

— Шорт не е мой куриер, Карен! Ще ти го върна, когато се видим през декември. Отново, приятна ваканция.

И когато Аз бях направила 3 крачки в градината, го чух да казва нещо изключително странно:

— Аз също ще прекарам добре моята, много благодаря.

Никога не си фантазирам. Освен когато действително си фантазирам. Толкова е странно за мен да фантазирам, че това, което си въобразявам, го вземам за нещо истинско, за факт.

Когато отворих вратата и видях Селма да седи с кръстосани крака на леглото и да гледа телевизия, бях сигурна — Хънтингтън беше откраднал плана ми. Никога нямаше да видя отново моя план. Моят план, който доказваше, че неговото съоръжение за хуманно умъртвяване е къща на ужасите.

Хънтингтън щеше да го нареже на 5 парчета, да хвърли 5-те парчета в камината, да ги запали, да сгрее дланите си с огъня от моя план и моят план накрая щеше да се превърне в пепел в неговата камина.

Излязох от общежитието, като прескачах по 3 стъпала наведнъж. Натиснах звънеца на дома на Хънтингтън, отвори ми Шорт, сграбчих го за рамото, отместих го встрани, минах по стълбите покрай отличието, което висеше на небесносинята лента. Моят план вече не беше на пода на Кабинета, вероятно беше в своята червена картонена кутия, която държеше в ръка Хънтингтън. Насочих се директно да го взема от него, но той го премести встрани и каза:

— Спокойно, Карен, подари ми го, за какво ти е? Освен това той е повече мой, отколкото твой, разбираш ли?

— Защо? — казах.

— Помисли внимателно. Това е планът на моето съоръжение за говеда.

Изкрещях дума по дума:

— АЗ! СИ! ГО! ИСКАМ! ХЪНТИНГТЪН!

И ръката ми стисна китката на ръката, с която Хънтингтън държеше кръглата кутия. Стисках я, докато той я пусна на пода и тогава се наведох, за да я взема, но Хънтингтън я ритна и тя се изтърколи до стената, където той стигна преди мен, взе я, отвори един прозорец и я изхвърли навън.

— Шорт — каза на Шорт, който се беше появил на прага на кабинета, — иди да донесеш плана от градината. А ти, Карен, върви си, моля те.

Толкова се бях упражнявала да контролирам силата на емоциите си, да ги направя малки, цивилизовани, както казваше леля Исабеле, а в един миг избухна всичкият ми гняв. Отидох до Хънтингтън и го хванах за врата с дясната ръка, накарах го да отстъпи към стената и го изритах с коляно в топките, тоест, технически, в най-меката част от мъжкото тяло.

Хънтингтън се отпусна съвсем, но го задържах за врата срещу стената и с другата ръка му забих един юмрук по средата на очилата.

И тогава вече го пуснах.

Той се строполи на пода като чувал с картофи, с лице към паркета и счупени на четири очила. Повече не помръдна.

Не помръдна, а едно петно кръв се оформяше под главата му и се разливаше до подметките на ботушите ми.

Отстъпих назад, за да не си изцапам подметките с кръв.

Тогава Хънтингтън се размърда — изведнъж се опря на колене и длани и с окървавено лице и вратовръзка, която се влачеше по пода, започна да пълзи към ъгъла, където в една витрина стоеше пушката двуцевка.

Аз стигнах там преди него, извадих пушката от витрината, прицелих се и като стрелях срещу прозореца, експлозията ме тласна назад. Като се строполих в едно кресло, пушката отново стреля, както се оказа, срещу друг прозорец, който се счупи като първия.

Към третия прозорец стрелях вече от чисто удоволствие, за да го видя как се чупи — напука се и след това падна на парчета в градината.

В градината стоеше Шорт, по-нисък отпреди няколко минути, сред парчетата, с моята червена кутия. Подаде ми я много учтиво и в замяна Аз му дадох пушката.

Казах му:

— Предай му, че не искам да съм неговата шибана чертожничка.

И затова ме изгониха от университета.

2 дни след това слизах облечена във водолазния ми костюм по стълбите на голямата къща в Масатлан, носех плавниците на рамо, а Нунуци се мотаеше в краката ми с премерена грация, която никога не позволяваше да я настъпя като спирах. Едни мъже окачаха на стената на хола моя голям план, който леля беше дала да рамкират в черна дървена рамка. Излязох на терасата, където леля закусваше с един плешив господин, новия й партньор за чифтосване, както ме беше уведомила. Целунах по бузата леля, не Плешивия, прекосих двора с вира и отидох на плажа с лимоновите дървета, които Рикардо беше посадил за спомен за мен, преди да отплава в морето кой знае накъде. От дървения кей скочих в лодката, запалих мотора и започнах да преследвам хоризонта. После загасих мотора в открито море и най-накрая открих отново пейзажа на моето спокойствие.

Никой и нищо човешко пред очите.

Море и небе.

Изведнъж — Y от малки черни птици.

Слънцето — топка бял огън.

Седнала на ръба на лодката, се оставих да падна по гръб, за да вляза в морето с визьора на риба тон напред.

Визьорът на риба тон — бях закрила предната му част с две странични огледала, които ми позволяваха да гледам настрани, сякаш съм риба тон, и така продължих да се спускам, като гледах встрани зелената вода.

Декарт не е писал само за начина, по който мислят хората. Писал е и други книги за това как се прави наука, които никога не прочетох, за щастие. И също е написал, в края на живота си, една много тънка книга за щастието, която прочетох и която за съжаление е по-малко известна от другите.

След много думи и 25 страници Декарт е написал, че щастието е свързано със сетивата. Да виждаш, да чуваш, да докосваш, да помирисваш, да вкусваш с език — това е щастието. След това Декарт е написал много други страници, пълни с думи, което е жалко, защото вече бил достигнал до истината на страница 25.

Да, най-обикновеното и най-щастливото щастие е да чувстваш със сетивата. Да мислиш с очите и кожата, и езика, и носа, и ушите.

В тюркоазеносиния слой се изтегнах на една страна, за да се спусна, докато гледам белите облаци през визьора на риба тон и през тавана от осветена вода.

Като гледах 6 червени риби да пътуват от облак в облак, отново започна да ми става неясно за какво е необходима фантазията.

Уф! Една жълта риба закри слънцето.

За момент.

В тъмносиния слой една сива топка се дотъркаля до мен и ме докосна деликатно на хиляди места — туп-туп, боц-боц — разпръсна се на хиляда стоманеносиви скумрии, които избягаха към тъмносиньото.

И пак, за какво е нужна фантазията? Фантазията — философията или религията, или историите за неща, които не съществуват.

Защо, когато съществуват реалността и сетивата?

За да си щастлив, е достатъчно да чувстваш със сетивата и без Декарт. Със сетивата и без думи. Достатъчно е да бъдеш с цялото си тяло в реалността.

И за да бъдеш по-щастлив, трябва да се отвориш към реалността, сякаш реалността е това, което мислиш.

Да мислиш с перките на тази баракуда, която плува нагоре по диагонал и оставя след себе си следа от мехурчета.

Сред червените пипала на една червена гора от водорасли открих пясъчна поляна с един гладък зелен камък в единия край. Поставих там главата си и изчаках тялото ми да се спусне на пясъка.

Един бял триъгълник — бял скат. Докато сянката му преминаваше по тялото ми, нагласих часовника на кислородната бутилка, за да звънне, когато остане кислород колкото да се върна на повърхността, и се отнесох от моето Аз — моето Аз се разтвори в тежката, синя и застинала вода, онова огромно и щастливо не Аз — морето.

Нещо любопитно. В една много слънчева утрин изведнъж открих закачен на пирон в стаята ми, блестящ като малка плоска и кръгла лампа, златния медал на Комитета за защита на хуманното умъртвяване на животни.

Както вече споменах, всичко при мен ставаше с много постоянство, много упоритост, много искрено желание, но имам този малък късмет, че нещата, които много ми харесват, след това се появяват вкъщи, изведнъж.

9.

Рибите тон с жълти перки винаги се движат. Никога не спят.

Наистина никога не се спират да спят или дори да си почиват. Ако се спрат, ще потънат и ще умрат, така че прекарват целия си живот в движение.

Целият си живот — от 7 до 11 години.

Мигрират на пасажи из топлите води, като следват брега на американския континент от Съединените американски щати до Чили, а на връщане — обратно. Нямат календар, както другите видове риба тон, не следват някакъв фиксиран маршрут всяка година и местата, където хвърлят хайвер, не се повтарят. Всъщност постоянно мигрират.

Мигрират, казват някои биолози, за да търсят храна, защото консумират 1/3 от теглото си всеки ден, докато мигрират. Което е все едно да се каже: пътуват през океана, за да се хранят, а се хранят, за да продължат да пътуват. В определен момент от дългото хиляди километри пътуване към тях се присъединяват делфините, като плуват над тях. Дишат отгоре през отворите, които имат на главата. Отгоре ги насочват. Отгоре ги пазят от ужасната поява на някоя акула или кит, които се хранят с риба тон.

Няколко метра по-надолу пасажът риба тон лови по-малки риби. Докато ги дъвче, парчета храна изплуват на нивото на делфините, които се хранят с тези остатъци.

По средата на пътешествието е брегът на Мексико. И дебнещите мексикански кораби за улов на риба тон.

И много високо, на повече от 35 километра от морската повърхност един многостенен сателит плува в тишината на небесното пространство, проектиран да фотографира градове, пристанища, острови в мексиканската част на Тихия океан и също едва забележими движения в морето, като шествие от перки и водни стълбове, тоест шествие от делфини, тоест сигнал за подводен пасаж риба тон.

В открито море на линията на Масатлан хоризонтът от 360 градуса беше прорязан вдясно с червена светлина, а вляво кръглата бяла луна плуваше в нощта. Тогава ги видях, първите перки се показаха.

Отпуснах се, за да падна по гръб от лодката, и под водата заплувах към пасажа риба тон, който веднага стана неспокоен.

Една риба ме блъсна странично, друга ме посрещна с удар, трета ме перна бавно с опашка и ме тласна няколко метра назад, към края на пасажа.

Оставих го да ме изпревари и под сянката на последните делфини запалих цилиндричния мотор, поставен на гърба ми до кислородната бутилка, за да ги последвам.

2 големи риби тон изостанаха, за да плуват от двете ми страни. Без да ме докосват, на половин метър разстояние. В продължение на един час пътешествие не направих нищо, което да ме отличи от тях, освен да съществувам под друга форма, което се надявах, че не ги обижда или стресира.

И така, след като един час плуваха до мен, ме забравиха и отидоха напред, за да заемат мястото си по средата на пасажа.

Погледнах ръчния си часовник.

Ако в 2-та кораба, закотвени в открито море, капитаните бяха проследили внимателно сателитните снимки, точно в този момент вероятно спускаха лодките във водата, които щяха да се плъзнат, за да опънат мрежата с диаметър половин километър, но този път не с жълти тапи, а със сини, като цвета на морето.

След като потопят мрежата, щяха да загасят моторите и да започне най-изнервящата част от риболова — очакването.

Можех да си представя моряците, облегнати в края на палубата, като някои палят цигара, готови за най-бавния улов на риба тон, в който са участвали. По идея на бавноразвиващата се племенница на собственичката на „Риба тон Консуело“.

В мрежата бяхме делфините, рибите тон и Аз. Можех да я видя под мен — мрежата, която започна да се вдига нагоре.

Мрежата се вдигаше от 10 скрипеца на всеки от 2-та кораба. Лодките бавно стесняваха обръча и моряците забиваха харпуни само в упоритите риби тон, които се опитваха да избягат. Делфините, напротив, без никой да ги притеснява и като разполагаха с достатъчно време при този бавен риболов, скачаха над мрежата.

3-ма водолази, заедно с мен 4-ма, прегръщахме малкото дезориентирани делфини, за да ги изведем извън мрежата. Ужасен ръкопашен бой, за да ги накараме да избягат, непокорните делфини.

— Делфините са вън — извика по високоговорител един от капитаните.

От кораб 1 мрежата се вдигаше и един страничен капак се отвори на кораб 2. Мрежата, превърната в пързалка, изсипа сребристата риба тон една по една в басейн, пълен с морска вода в трюма на кораб 2, пречиствана през отворени люкове.

Рибите тон потъваха в басейна, като търсеха изход, удряха се в кораба. На палубата усещахме как техните атаки се размиват и стават по-леки.

До момента, в който спряха.

Бяха преживели нещо много неочаквано, но бързо и пролятата кръв беше малко.

В морето остана само едно петно розова пяна с диаметър около 400 метра.

Половин час след това розовото петно се беше размило.

— Окей.

Това казах по радиостанцията на Пеня и леля, които очакваха новините в кулата на кея при фабриката за риба тон.

Много ми харесва тази дума — окей. Произхожда от Гражданската война в Съединените американски щати през 19-и век. Генералите го пишели в своите доклади за новините от войната, когато никой не е бил убит съответния ден.

Zero killed[1] = 0 killed = OK = okey

— Окей — отговори леля и прекъсна.

Пред кабината с радиостанцията на палубата на кораба човекът от „Грийнпийс“ махна качулката на водолазния костюм. Косата му беше кафява, със златисти връхчета, като на Рикардо.

— Най̀ нестресиращият улов на риба тон на планетата Земя — каза. — Поздравления.

— Ако не се вземе предвид този в Палермо, който продължава да се осъществява с прединдустриални методи — поправих го.

— Още по-спокоен от този — усмихна се той и добави:

— И 100% безопасен за делфините.

До кей 4 бяхме спуснали в морето една широка клетка за рибите тон. Защо да ги затваряме в малки пространства?

— Защото са по-евтини — беше казал инженер Пеня, когато му поръчах размера на клетката. Свали си очилата и отново си ги сложи.

— Защото са по-евтини — настояваше пред леля Исабеле. — Защо да се влага толкова метал, когато рибите тон могат да бъдат и в малка клетка?

Но леля му каза:

— Не бъди скъперник, Пеня.

Реката от риба тон, общо 80 екземпляра, влезе в клетката и преди да се сблъска с решетките, изсипахме отгоре сардини. Започнаха да ги ядат и забравиха за решетките.

Влязох в клетката с водолазния си костюм, с моя визьор на риба тон, за да се уверя, че всички са добре. Носех кош скариди на гърба. Рибите тон се обръщаха да ме видят. Заобиколиха ме. Очите им, черни, кръгли, с широки зеници, ставаха сурови и се втренчваха в мен.

Точният термин е хищен поглед — когато големите животни заобикалят по-малко животно, което в този случай бях Аз, хищният поглед предшества момента, в който ще го изядат.

Помнят ли ме? — запитах се. — Знаят ли, че аз съм ги довела в този затвор?

Загледах се по-специално в една риба тон, в чието око потрепваше микроскопично жълто петно, което изведнъж ми се стори заплашително. Обърнах се бавно, като хвърлих шепи скариди. За мое успокоение рибите отвориха уста, за да погълнат скаридите.

Това, което се случи впоследствие, беше изключително неочаквано.

Рибата тон с жълтото петно в черното око доближи муцуната си до мен и бавно ме побутна, сякаш искаше да види как ще реагирам Аз.

Така, издадох глава напред и на свой ред бутнах проклетата риба, пак леко, колкото да знае, че Аз също знам да бутам.

Тогава другите риби се приближиха и една от тях отново ме бутна с муцуна, пак бавно и Аз отново я бутнах с глава.

Поиграхме си така малко на удари с глава като добри приятели, без да си спомняме за риболова отпреди няколко дни.

Бяхме монтирали подвижна лента по протежение на кей 4, от края, където беше потопена клетката с риба тон, до тротоара пред фабриката, където бе издигнат подиум за публиката:

Нашите 10 капитани, нашите основни служители, равин Челмински от щата Мейн, Съединени американски щати, и неговият колач, чието име не си спомням, новият секретар по въпросите на риболова на страната и новият кмет на Масатлан.

3-ма моряци извадиха първата риба тон от клетката, завързаха я за гумената лента, четвърти моряк я заслепи със светлината на една неонова лампа, пуснаха механизма и гумената лента докара рибата тон до мен. Аз я чаках в униформа на изкормвачка, бяла, с бели ботуши и с пистолет със сгъстен въздух в ръка.

Поставих другата си ръка отстрани на рибата, която потреперваше, сякаш имаше барабан вътре, натиснах я и моята уверена ласка я успокои, въпреки че не престана да отваря уста, защото се задушаваше, а очите й не престанаха да се движат неспокойно, защото със сигурност халюцинираше от задушаването. Тогава побързах да поставя пистолета до едното черно око, което изведнъж се втренчи в мен с влажен поглед.

Стрелях.

Рибата тон се изви нагоре, после изведнъж се отпусна.

2-ма моряци я сложиха в дълъг контейнер от оранжева пластмаса, пълен догоре с лед.

Дойде следващата риба тон. Погалих я уверено, за да я успокоя.

Стрелях в нея.

Поставиха я в друг ковчег за замразяване.

Докато се задаваше третата риба тон по гумената лента, равинът и колачът се доближиха. Бяха облечени в бели гащеризони на месари, и двамата с бради до гърдите. Равинът носеше, освен това елегантна панамена шапка с широка периферия. Постлаха една найлонова постелка, за да коленичат на нея.

По мое указание колачът успокои с уверени ласки рибата тон.

Казах на английски:

— Стреляйте.

— Един момент — отвърна равинът на английски.

Колачът каза нещо на иврит, с ръка в бяла ръкавица върху рибата тон, която се задушаваше и гледаше към съвършеното сутрешно небе. Сякаш мина цяла вечност, а той продължаваше да говори на този странен език. Видях, че на подиума нашите гости гледаха към земята или към фабриката, тоест, към което и да е друго място, освен към мястото на убиването. Дори леля Исабеле, седнала до приятеля си, Плешивия, с големи тъмни очила и бялата си платнена шапка, гледаше към възможно най-далечното място — хоризонта на сребристото море.

Най-накрая колачът приключи с молитвата си с една дума:

— Амин.

И стреля с пистолета със сгъстен въздух в мозъка на рибата тон.

И така, докато бяха убити всичките 80 риби тон. Аз, равинът и колачът убивахме, гостите на подиума гледаха встрани и си говореха, сякаш бяха на друго място и по друг повод.

Единствено предпоследната риба тон беше трудно да бъде убита. Разпознах в черното й око една жълта точка, пуснах я уплашено точно в момента, в който равинът стреля с пистолета със сгъстен въздух — в дупката изчезна цялото око на рибата тон и струя кръв опръска равина, колача и мен.

В края на церемонията равин Челмински застана пред подиума с окървавено лице, шапка и брада. Докато сложиха пред него един микрофон, по циментовия под капеше кръв и пот.

Заговори на английски по микрофона:

— Удостоверява се, че това са риби тон кашер. Кашер, тоест изрядни, подходящо приготвени, чисти. И могат да бъдат консумирани от всички евреи по света.

Пеня изведнъж се развесели. Извади от джоба на ризата си един калкулатор. Беше разбрал най-накрая защо, по дяволите, леля беше платила големите хонорари на равина и колача.

Човекът от „Грийнпийс“ на свой ред застана пред микрофона и заяви:

— Освен това се удостоверява от „Грийнпийс“, че тези риби тон са уловени без делфини (dolphin safe), както и нестресирани (stress free) и могат да бъдат консумирани от всички хора, които мислят за екологията.

Пеня щракаше бясно по калкулатора си, докато публиката, потънала в пот и замаяна от слънцето, започна да ръкопляска. Тогава секретарят по въпросите на риболова, когото бяха поканили да вземе думата, слезе от подиума и се запъти към микрофона. Всички седнаха отново с голямо неудоволствие, за да продължат да стоят на слънце.

Висок, побелял, с перленосив костюм и червена вратовръзка, сякаш беше в някой елегантен салон в града, той се наведе, за да каже по микрофона:

— Ще бъда кратък.

Тогава разбрахме, че ни очаква дълга реч, от типичните за секретарите по въпросите на риболова.

— Съжалявам, че не съм моряк — каза, — а икономист.

Продължителна тишина.

Един човек опита да изръкопляска, но за съжаление секретарят имаше още какво да каже.

— Радвам се обаче, че съм с вас, за да обявя официално прекратяването на ембаргото, което Съединените американски щати наложиха за нашата мексиканска риба тон. Прекратено е поне едностранно, от наша, мексиканска страна.

Леля Исабеле разтвори червения си чадър, което всички изтълкувахме като край на речта на секретаря по въпросите на риболова, и се насочихме бързо към стъклената шестостенна кула на кея, където на 4-тия етаж бяха сервирани бири в студени халби, мартини от тамаринд и хапки с плънка от риба тон и червен сос.

Едва го чух. В един ъгъл инженер Пеня прошепна на един от капитаните на нашата флота:

— 3 милиона долара, с включени заплати, нови съоръжения, транспорт на ковчезите за замразяване със самолет. Просто тъпа екстравагантност, ако питаш мен.

Капитанът свали моряшката си шапка, сложи я под мишница и подчерта:

— Но прекратихме ембаргото. Пеня:

— Какво значение, по дяволите, има дали ще прекратим ембаргото. Ако не излязат сметките, затъваме и затваряме фабриката.

Капитанът:

— Но шефката знае ли това?

— Шефката слуша единствено умствено изостаналата си племенница. Ще ти разкажа…

Пеня отвори уста, за да разкаже, но секретарят по въпросите на риболова се приближи и заговориха за нещо друго.

С халба бира в ръка и криволичеща крачка леля заведе специалните гости да разгледат фабриката. Влязоха в залата за изкормване на риба тон и леля посочи тавана, където висеше моята лампа за убиване на мухи. Тръба, навита като спирала, с неонова светлина, с диаметър 1 метър в основата.

Мухите се доближаваха, привлечени от синкавата светлина, и не ги отблъскваше изгаряща топлина както би се случило с други лампи. Радостно кацаха на тръбата със синкава светлина, която веднага ги екзекутираше със звук ззззз, и падаха умрели право в голяма пластмасова табла със студена вода, поставена на пода.

Секретарят по въпросите на риболова и равинът се загледаха в моето изобретение, изумени.

— А сега, равине — предизвика го секретарят по въпросите на риболова, — една свещена молитва за мухите.

Равинът надигна своята халба бира. След това каза, с пяна по мустаците:

— Няма такава, господин секретар, защото не ги изяждаме. Мога обаче да ви цитирам какво е написал великият учител Маймонидес[2] за убийството при самозащита.

— Я виж ти — каза леля.

Равинът се изкашля, за да прочисти гърлото си.

— Почакайте — помоли леля. И накара изкормвачките на риба тон да замълчат.

Жените запазиха тишина и останаха неподвижни с маските на устата и латексовите си ръкавици върху полуизкормените риби тон.

И равинът започна да изрича с тихия си мелодичен глас разни неща, които всички предположихме, че на иврит се отнасят до убийствата при самозащита. Празненството продължи при алеята с лимонови дървета, които Рикардо беше засадил на плажа за спомен от него. Под короните, на дълга и тясна маса.

Сервитьорите донесоха храната в големи овални табли. Риба тон, поставена върху листа мексикански пипер[3] и полята с лек сос от тъмночервени чушки и лимон, планини от див ориз, пушени сардини и печени скакалци, панирани в яйчен белтък. После пристигнаха чиниите с резени лимон, бутилките розе, което се сервираше в кристални чаши, бутилките мескал[4] от Оахака[5] и чашките, в които се поднася.

На едно от почетните места на дългата маса Аз пиех вино и наблюдавах внимателно как нашите гости поднасяха към устата си вилицата с нежното месо на рибата тон, която не бяха издържали да гледат, докато все още беше цяла и жива, с пистолета със сгъстен въздух до окото.

Равинът се изправи с чаша в ръка.

— Ама нека да не ни говори на иврит — помоли секретарят по въпросите на риболова, който още беше с вратовръзка, но по риза, залепнала по тялото му от потта.

— Превеждай му — чух, че ме моли леля от другото почетно място на масата.

— Днес — каза равинът на английски и аз преведох на испански — разбрах колко ценен е животът. Колко крехък и колко ценен.

В далечината се чу как падна една тенджера и после едно „чук-чук“ сред дърветата, с които граничеше алеята с лимонови дървета.

— С убиването на 80 риби тон една след друга — продължи равинът — почувствах смъртта много близо, всъщност в ръката ми, в пистолета със сгъстен въздух, който държах. Почувствах също така Господ много близо. Почувствах, да ми прости дързостта Светият Отец, че съм ангелът, който пази вратите на рая с огнен меч в десницата.

Леля остави разочарована чашата си. Всеки път, когато ставаше въпрос за Господ, губеше интерес. Сред короните на лимоновите дървета небето ставаше оранжево и отново, както всеки следобед, започваше преливането на деня в нощ и се появяваше този излишък от енергия, който се освобождава при това преливане и съживява природата.

Започнаха да свирят щурците, птиците зацвърчаха по-силно и равинът повиши глас, за да се чува:

— Всевишният, хвала Нему, е присъдил на нас властта над животните, за да ги употребяваме и да се храним с тях. Животните са негово творение, но същевременно е наше хуманно задължение да се отнасяме с тях с уважение. Да ги убиваме, без да ги измъчваме. Без ненужно страдание.

Мислех си — продължи равинът, като се бореше с шума от все по-бурните морски вълни, щурците, цвърченето, звука „чук-чук“ сред клоните, — че „Риба тон Консуело“ трябва да бъде посетена от онези, които искат да сключат мир със смъртта и животните. Уважавай животното. Убивай с уважение. Консумирай го със съчувствие и благодарност.

Най-после разбрах — звукът „чук-чук“ продължаваше да се носи от клоните на едно огнено дърво[6]. Беше кълвач, който чукаше по дънера.

— Аз съм евреин — извика равинът с цяло гърло, изглеждаше сякаш ще започне да пее като птица, птица, висока почти 2 метра и с брада, която се бори с гласището си с природата. — Аз съм евреин, а ние евреите сме били избивани системно от нацистите като животни. В моето духовно братство вярващите са или оцелели от онзи холокост, или деца, или внуци, или правнуци на тези оцелели. Искам да препоръчам именно на тези евреи да посетят „Риба тон Консуело“ през това лято и да присъстват на красивата екзекуция на рибата тон, без барут, без куршум, без нож, за да научат онова, което аз научих днес, естествено, с ваше разрешение.

Пеня се изправи ентусиазиран, за да му отговори, че, разбира се, имат нашето позволение. В добавка бихме могли да организираме за посетителите евреи екскурзия с платноходка и уроци по подводно гмуркане. И за да не остане седнал, кметът на Масатлан се изправи също, но едва след като една огромна вълна се разби, успяхме да разберем, че предлагаше на евреите настаняване на специални цени в чудесните хотели на Масатлан, което предизвика смеха на сътрапезниците и един от тях попита кой от хотелите в Масатлан е нещо по-различно от свинарник. Тогава секретарят по въпросите на риболова се изправи и сля гласа си в борбата между хората и тази между хората и морето, цвърченето и звука „чук-чук-чук“ на кълвача.

Там бяха 4-ма господа, които крещяха до изтощение, там беше и природата, която ги заглушаваше с грохот, свирене и жужене. Сипах си една чаша мескал и я изпих. Сипах си още една. И тогава го видях.

От клона на едно огнено дърво катерица скочи на клона на друго огнено дърво и между оранжевите цветове захапа кълвача, скочи във въздуха, падна на пясъка и избяга с птицата в уста надалече по плажа, който беше син като нощното небе, където различих много високо 3 светещи точки — 2 бели и 1 синя.

Погледнах ръчния си часовник — 8:23.

Това беше самолетът, който отнасяше 80-те ковчега за замразяване и моето бъдеще.

Изпих наведнъж третата чашка мескал.

Изведнъж на небето се появиха 2 луни.

[1] Zero killed (англ.) — нула убити. — Б.пр. ↑

[2] Маймонидес (1135–1204) — еврейски средновековен философ. — Б.пр. ↑

[3] Piper auritum (лат.). — Б.пр. ↑

[4] Мескал — наркотично растение. — Б.пр. ↑

[5] Оахака — щат в Мексико. — Б.пр. ↑

[6] Delonix regia (лат.). — Б.пр. ↑

10.

После бавното преливане на черната нощ в бялото утро — налях от една кана топло, вдигащо пара мляко в черното и вдигащо пара кафе и го подадох на равина. Навън морето отстъпваше вълна по вълна от плажа, обвит в бял бриз.

Бяхме прекарали нощта заедно на синята дървена маса. Той ме молеше за подробности за хуманното умъртвяване на риба тон. Аз го питах за хуманното умъртвяване на риби по принцип, съгласно еврейската традиция.

Така, оказа се, че според еврейската религия всички риба могат да бъдат убивани по най-различни начини. Обикновено просто ги оставят да се задушат извън водата, но само рибите с люспи и перки могат да се ядат. Затова работата на колача в „Риба тон Консуело“ щеше бъде от най-спокойните. Щеше да идва всеки месец, за да проследи дали рибата тон не се смесва с други риби без люспи и без перки и за да се увери, че към вече нарязаната и затворена в консерви риба тон не добавяме мазнина, която не е кашер, или друго неподходящо според еврейските порядки вещество.

— Ще бъдат своеобразни ваканции за колача — каза равинът, като пое чашата кафе с мляко. — Да следи за това и после да подписва документи, които да удостоверят, че всичко е кашер.

— Ах — казах Аз. — И защо направихме всичко това на кея? Да показвам Аз как се убива, молитвата и всичко останало?

— Така пожела госпожа Исабеле — отвърна равинът, като гладеше черната си брада. — Може би, за да се забележи, че сме дошли чак от Мейн.

В далечината кучетата се будеха с лай, цвърченето на птиците се смесваше с цвърченето на други птици, един петел кукуригаше в някакво стопанство на хълма.

— Защо има такова вълнение в природата на изгрев-слънце? — запита равинът.

— По същата причина, поради която и на залез-слънце — казах.

— Тоест?

— Това е излишъкът от енергия, който се освобождава, когато нощта се сменя с деня или денят с нощта.

Равинът със сенки под очите и бос, със смачкани черни панталони и бяла риза, отпи от кафето с мляко и изведнъж каза:

— Ще споделя нещо с теб, Карен. Тук, между нас. Адам и Ева са били вегетарианци. От Библията знаем, че са яли само ябълки. Имам предвид рая, преди изпадането им в немилост пред Господ и изгонването им оттам.

Помолих го да поясни повече. Въпреки съвета на леля Исабеле, тази сутрин живо ме интересуваше религията. Или може би — сега, когато пиша това, ми хрумва — че ме е интересувал равинът, който ми напомняше, с гъстата си брада, дълги крака, големи стъпала на висш примат и с приказките си за ангели на Рикардо.

— Наистина ли не знаеш какво е раят? — попита равинът.

— Нямам представа — казах.

Той се засмя и поклати глава.

— Добре, ще ти изпратя по пощата една Библия. Една истинска Библия, не изопачена с християнските интерпретации от 2 хиляди години. Библията от Йерусалим. Ако ми обещаеш да я прочетеш.

Обещах му и тогава ми заговори за рая.

— Планините и хълмовете ще подемат радостна песен — каза с тих глас и притворени очи, и ми се стори, че рецитира. — Морето и облаците в небето ще се движат спокойно всеки ден, от изгрев до изгрев. Вместо опасния трън ще порасне благодатният кипарис и вместо омразната коприва ще израсне миртата. Вълкът ще обитава същата пещера, в която е агнето, а леопардът ще спи в прегръдката на козлето, защото жестокостта ще се е изпарила от Земята.

Хареса ми молитвата и я повторих:

— Жестокостта ще се е изпарила от Земята.

— И никой — продължи равинът, — никой никога няма да изпитва глад или жажда, защото храната и водата, и виното ще се раздават без пари.

След малко добави:

— Амин.

— Колко хубаво — съгласих се Аз. — И кога точно ще се случи това?

— Не се знае — каза той.

— И къде?

— Навсякъде.

— И колко хора го организират?

Равинът ме изгледа продължително и не отговори.

— Или това е приказка? — попитах. — Измислица?

Равинът каза:

— Ще бъде чудо.

— Какво чудо? — попитах.

— Нещо, което се случва без причина. Господ го прави да се случи просто така. Може ли още кафе с мляко? — помоли.

И тогава Аз разбрах, че това за рая е приказка, измислица. Поднесох му чаша мляко с кафе и докато му го подавах, с вдигаща се пара, го попитах още нещо:

— Слушай, равине, ти чифтосан ли си?

— Искаш да кажеш, женен? Да — въздъхна. — Здраво съм чифтосан — каза много тихо.

И добави, почти без глас:

— 3 деца връзват с 3 дебели въжета жена ми и мен. Стори ми се много жестоко и му го казах:

— Това е много жестоко.

Равинът отвърна:

— Да, животът не е лесен.

Започна да барабани с пръсти по масата. След малко престана да го прави и каза:

— Мълчиш. Кажи ми какво мислиш.

— Сега?

— Да, сега.

— За съдбата на моите 80 риби тон.

Казано накратко, беше истински провал. След една седмица ни върнаха ковчезите за замразяване с една бележка.

„Най-скъпите риби тон на планетата, ха-ха-ха-ха.“

На всичкото отгоре дори не се прекрати ембаргото. Екологичната организация „Чисти морета“ заяви, че делфините, които са се спасили от нашия риболов, са останали толкова стресирани, че нямало да могат да имат поколение до края на живота си.

Как са разбрали толкова бързо, че делфините от нашия риболов ще останат стерилни за цял живот? Нямам представа. Организираха обаче шествие във Вашингтон, макар и само от 54 човека, което премина пред Белия дом с маски на делфини, а снимката беше публикувана в световните вестници, включително в този на Масатлан, където Аз я гледах онемяла. Така стана световноизвестно, че сме провалили сексуалния живот и репродукцията на тези делфини.

В добавка, сякаш между другото, в същите вестници от „Чисти морета“ посочиха, че те ще поставят етикета „Dolphin safe“ (без делфини) на цялата или консервираната риба тон, който ще се изисква при продажбата й в северноамериканските супермаркети. Той щеше да се дава единствено за риба тон, уловена с кораби, които не са хвърлили нито една мрежа, в която могат да бъдат хванати и делфини. Това накара Пеня да попита:

— И как, по дяволите, да убедим рибите тон с жълти перки да плуват без делфини?

Мислих за това месеци наред, без да открия отговора, и тогава консервите от северноамериканската марка „Чикън оф дъ сий“[1] започнаха да се появяват с думите „100% dolphin safe“ и всичко отиде по дяволите. „Чикън оф дъ сий“ наводни всички рафтове на всички супермаркети на север от мексиканската граница. Пеня ни събра на спешна бизнес среща, която реално се състоя в това да слушаме как проклина „Чикън оф дъ сий“ в продължение на три часа:

— Мошеници — викаше. — Предлагат на хората риба тон, а не пиле. Мошеници. Предлагат на хората евтина риба тон албакора вместо нашата златиста риба тон. Мошеници. В комбина са с „Чисти морета“. Какво съвпадение, че толкова ги интересуват делфините, а рибата тон албакора не мигрира с делфините и мигрира далече от Мексико.

Единственото, което разбрах беше, че „Чикън оф дъ сий“ всъщност продаваха бяла риба тон, или риба тон албакора, под името „пиле“ и че по някаква причина, която аз не проумявах, еколозите се интересуваха повече от делфините, отколкото от самата риба тон или морските костенурки, или тънката малка аншоа, която впрочем бялата риба тон поглъща с килограми всеки ден.

Леля продаде 5 кораба, половината от 10-те, които ни бяха останали, уволни половината от моряците и работниците и прекрати договорите на плетачите на екологични мрежи. На всеки трети ъгъл в Масатлан се появи още някой продавач с кутийка дъвки или някой нов чистач на стъкла на коли, с парцал и бутилка сапунена вода. „Риба тон Консуело“ отвори столова за бедни, където се сервираше супа от прах от костите на риба тон и опашките от бедняци с чиния в ръка, чакащи да влязат в столовата, ставаха все по-дълги с всяка изминала седмица.

У дома леля Исабеле започна да пие ром от захарна тръстика от следобед до късно през нощта и една много червена утрин извади в градината с огромните палми трите куфара и панамената шапка на приятеля си, Плешивия, и извика такси, за да ги отнесе всичките — куфарите, шапката и Плешивия. Леля обаче не отстрани инженер Пеня от управлението на „Риба тон Консуело“, въпреки че Аз я помолих.

Така че отново се насочихме към старата ни продукция от консерви риба тон с подправки, предназначени за малкия национален пазар. Аз имах достатъчно свободно време един следобед и на сивите скали на плажа започнах да чета Библията от Йерусалим, която равинът ми беше изпратил по пощата.

Разочарова ме обаче още след първата страница — страницата, където Господ създава светлината, небето и земята, и моретата, и небесните тела, и животните, и мъжа, и жената. Уточнявам — разочарова ме на 28-ия стих, където Господ избира 2-те човешки същества изведнъж и без обяснение да „господаруват над цялата земя“ и ги благославя или им заповядва, не съм сигурна, „плодете се и множете се, пълнете земята“ и „обладайте я и господарувайте над всякакви животни“.

Това очевидно правят до края на много дебелата книга, където навярно всички истории се отнасят до Господ и хората, и до хората и Господ. Живите същества се появяват само под формата на храна или дреха, или средство за транспорт, или за да бъдат принесени в жертва, или, най-глупавото, са използвани като метафора за нещо човешко или божествено.

2 неща научих от Библията:

1. Господ е много особен. Първо създава света и небесните тела, а после се затваря в човешкото мехурче.

и

2. Човешката лудост не започва от Декарт, а от по-отдавна, от поне 3 хилядолетия назад, когато е била написана Библията, а може и преди това.

Така, кой знае къде загубих тази стара книга, Библията. След няколко дни, може би няколко седмици, една сутрин слязох на плажа и онова, което видях на белия пясък, бе линия малки букви, които се движат.

Мравки бяха раздробили с мощните си челюсти Библията от Йерусалим и я отнасяха буква по буква към отвора на мравуняка, където се сливаха с водовъртежа на други 7 редици мравки, натоварили се с парчетата от един много зелен лист, преди да влязат в пясъка.

Това беше едно от малкото весели неща, които се случиха през онези години, а леля Исабеле ги нарече годините на „Не“ и „Никога“.

Нунуци се чифтоса с един тигров котарак, но вместо да забременее, избяга незнайно къде. Оцелелите от холокоста евреи никога не дойдоха на кей 4, за да видят черните трупове на рибата тон. Колкото до секретаря по въпросите на риболова, видяхме го пак едва 5 години по-късно, когато Масатлан осъмна с окачената на всеки стълб снимка на бялата му грива и перфектната усмивка.

Беше кандидатът на Революционно-институционалната партия за президентските избори в страната и вестникът на Масатлан излезе същия ден със заглавие:

Да провалиш Масатлан — сигурен политически възход.

По това време, когато всичко се проваляше, се провали и това предсказание. Революционно-институционалната партия загуби президентските избори за първи път от 70 години.

За щастие, много преди това разбрахме как по-точно се беше провалила продажбата на нашата риба тон без стрес и делфини. Това се случи 2 години след улова й, когато господин Гоулд натиснал с показалец звънеца на къщата на леля Исабеле. Дебеланата се забавила колкото обикновено се бави, за да отвори вратата — 5 минути.

Господин Гоулд казал, че търси госпожица Различни способности. Дебеланата се замислила дълбоко с притворени очи и след това му отговорила, че да, да, там живея, но в този момент не, не съм вкъщи.

— Ще я почакам вътре — казал господин Гоулд така авторитетно, че на Дебеланата дори не й хрумнало да спори, и му направила път.

Господин Гоулд свалил червената си бейзболна шапка в хола с шахматен мраморен под и се загледал в плана, поставен в черна дървена рамка. Спрял се пред една друга картина, оранжево платно с маслени бои, изобразяващо гола жена, заобиколена от пениси. Навел се, за да прочете табелката на рамката, на която пишело „Жена, заплашена от риби“. Дебеланата се изчервила и се извинила, като казала, че е рисувана от новия приятел на леля Исабеле, индианец от запотеките[2]. Гоулд се настанил на най-удобния диван — диван, тапициран с червено кадифе, и се загледал в лампата за убиване на мухи, която Аз бях закачила да виси от тавана на хола.

3 мухи докоснали спиралата на тръбата със синкава светлина, изпържили се с бръмчене и паднали вертикално в никеловата табла със студена вода, която ги очаквала на пода.

Гоулд казал:

— Excellent[3].

Бил на около 70 години, с овална и напълно плешива глава, като яйце. Здравите му крака, покрити с руси косми, се виждали от белите му смачкани бермуди и стъпвали по земята с черни сандали с подметка от джанта на ремарке.

— Донесете ми текила със сол и четвърт лимон — наредил на Дебеланата на своя испански с изключително странен акцент, вече като истински господар на къщата.

[1] Chicken of the sea (англ.) — морски пилета. — Б.пр. ↑

[2] Запотеки — индианска цивилизация, възникнала през VI век пр.Хр. и обитавала долината на Оахака. — Б.пр. ↑

[3] Excellent (англ.) — отлично. — Б.пр. ↑

11.

Както щеше да ми разкаже Гоулд по-късно, светът може да бъде разглеждан по два начина. Като часовник, в който нещата се случват точно, направлявани от по-висша воля. Или като план с безкрайно много пръснати точки, които могат да се свържат в зависимост от желанието на човека.

Гоулд свързваше точки.

Когато бил малък, неговата майка му подарила един лист, от онези, които се продавали в магазините за домашни потреби в Шотландия за 10 цента. Лист със 100 точки с разбъркана номерация. Децата съединяват с молив точките последователно и се появява дърво или замък, или ракета, която лети към луната.

Като дете Гоулд забравял за номерацията и съединявал точките, както му хрумне. Може би дървото, което рисувал, не било съвършеното дърво, но било неговото дърво. Може би летящата към луната ракета приличала на маркуч, от който капе вода, но бил неговият маркуч. Може би замъкът му напомнял по-скоро на доста семпла сграда, някоя от онези бетонни кутии със стъклени прозорци, но това искал Гоулд — да работи в модерен небостъргач от бетон и стъкло.

На 35 години поискал среща с шефа си в една компания за електроуреди и му казал да отива в канала.

Go down the drain — отивай в канала или в системата от тръби на водопровода, откъдето минава мръсната вода на града.

Отивай в канала! Така казал 30-годишният Гоулд на шефа си. Смятал да започне собствен бизнес, защото му било омръзнало да хаби енергията си за компания, която самата вече отивала в канала.

Трябва да кажа, че разказвам онова, което Гоулд ми разказа, както ми го разказа и както точно го записах в дневника ми, преведено дословно от английски и без да посочвам моите съмнения, онези тогава и тези сега, когато пиша това.

Шефът обаче го повишил за негов заместник на офиса в Шотландия, а след няколко години Гоулд вече управлявал компанията за електроуреди в седалището й в Сиатъл, Съединени американски щати. По някое време решил, че му е омръзнало да продава ютии, тостери и телевизори, пък и на този пазар при всички случаи те си оставали малка фирма. По-добре било да преместят седалището си в Лондон и да правят телевизионни програми, дрехи и хляб, като всяка година щели да разделят фирмите си в 3 групи.

Там, където имали значими печалби, щели да инвестират повече пари и ентусиазъм. Там, където имали посредствена печалба, щели да инвестират нови идеи и ентусиазъм, но не пари. А фирмите, които не печелели нищо, щели да бъдат изпратени в канала.

Истината била, че Гоулд мразел неуспеха и обичал успеха. Създал си много врагове, хилядите работници, които уволнил, проклинали името му, журналистите и политиците го проклинали също. И една фраза се превърнала практически във второ фамилно име за него — „Гоулд — негодникът от канала“.

Но Гоулд пратил всички да отиват в канала и в продължение на 20 години акционерите го обожавали и 3 пъти гласували да си удвои заплатата, защото също като него обичали успеха и мразели неуспеха.

Когато станал на 63 години, акционерите гласували на едно събрание, че трябва да се пенсионира.

Нещастници, заявил Гоулд, тръгнал си от събранието и изпратил всички в известния канал.

Но след 3 години борба, за да не се остави да го изпратят в канала, както си стоял на едно голф игрище и подготвял със стика един лек удар, с който да вкара топката за голф в една дупка на 30 сантиметра разстояние, получил сърдечен пристъп, който го повалил на поляната и там, с лице към небето, докато гледал как белите облаци се движат бавно и бавно променят формата си, решил, че това, от което има нужда, е да смени тялото си.

Или да си набави няколко нови тела за смяна.

Постигнал го, но не без трудности. Станало така.

Оперирал си сърцето. Оперирал си простатата. Оперирал си тъмните сенки под очите. Сменил си капачката на коляното с титаниева. Имплантирал във врата си жлеза от маймуна, за да се подмлади. И си поставил за цел да посвети новия си живот на безработен на разглеждане чудесата на света и на прекарване повече време със семейството си, защото си дал сметка, че не го познава.

Като начало купил една яхта, за да плава през моретата и да съжителства със семейството си.

Оказало се, че от толкова близо семейството не му харесвало. 2-мата му синове имали 2 съпруги и общо 8 деца. Били хора, които ходели с високо вдигнат нос, на пръсти и с италиански обувки, говорели с пренебрежение почти за всичко, а за онова, за което не говорели с пренебрежение, говорели със завист.

Например че еди-кой си имал частен реактивен самолет еди-коя си марка, че някой си бил собственик на замъка X, че президентът на страната Y бил идиот.

Не казвали нещо новаторско дори случайно, нито пък желаели да допринесат с нещо за планетата. Само 2 дейности запълвали часовете на дните им, вече споменатите — да завиждат и да изпитват пренебрежение.

Накрая, след една вечеря в трапезарията на яхтата, между Куба и Испания, синовете го информирали пред снахите и внуците, че били такива, каквито били, неприятни хора, защото той, Гоулд, бащата, бил такъв, какъвто бил, отсъстващ баща, баща, който предпочитал работата пред децата си, баща, който ги е травмирал със своето отсъствие.

На един стол, заобиколен от оплакващото се семейство, Гоулд навел глава пред обвиненията и си помислил:

„С цялото си сърце бих искал да не съм сред тези ужасни хора“.

Предстояло най-лошото.

По средата на пътя между Япония и островите Фиджи Гоулд си легнал в леглото и като докоснал с ръка задника на жената, която била негова съпруга от 37 години, тя му признала, че обича друг мъж.

— Откога? — попитал Гоулд.

— От 10 години — споделила тя.

— Как е възможно? — ядосал се Гоулд. — Имала си любовник в продължение на 10 години, без да разбера?

Може би бъркам и разчитам неправилно бързия почерк в дневника ми, по-скоро госпожа Гоулд е казала следното и предполагам, също много ядосано:

— Как е възможно? Имала съм любовник в продължение на 10 години, без да разбереш.

Това е то.

Гоулд слязъл от яхтата в една лодка и наредил на капитана да отведе всички в канала.

Така на 67 години видял себе си безработен, без семейство и с безкрайно много дни за лентяйство.

Няма по-трудна работа за активния човек от безделието, каза ми Гоулд (?). Както можело да се предвиди, толкова свободно време го депресирало (???).

(Въпросителните са мои — фигурират в дневника ми и до ден-днешен не мога да отговоря на тях.)

За щастие, жени и мъже от цял свят започнали да го търсят, за да го канят на срещи с други жени, което му осигурило занимание да ходи с новия си реактивен самолет на срещите.

Да си мултимилионер на 67 години е все едно да си киноартист със сини очи и руса коса, обясни ми Гоулд (?????). Нещо доста неправдоподобно, но той го вярваше, когато в един лентяйски следобед ми разказа историята си в преддверието на 132-рия етаж на един небостъргач в центъра на Шанхай в Китай.

На 67 години започнал живота си на артист със сини очи и руса коса, макар че всъщност бил трътлест, дебел и напълно плешив.

Така получил не 1, а 3 нови тела — тези на партньорките му в чифтосването.

Започнал да излиза с първата, втората и третата и докато излизал, се запознал с много богати хора, посветили се на тежката работа да не правят нищо (?) като него, и разбрал с какви дейности убивали досадата от това, че не правят нищо. И той като тях си купил много скъпи картини. Купил замък, където да държи картините. Купил 5 апартамента в 5 града, за да се разнообразява от пълния с картини замък.

— Истината е — каза ми Гоулд, — че всичко ми беше изключително досадно (???).

На един търг купил пистолета на един много известен пират, чието име не съм записала в дневника, пистолет с желязно дуло и златна дръжка. Една нощ в замъка си, както си лежал до своята партньорка за чифтосване номер 2, си помислил да сложи дулото на пистолета на пирата в устата си, все едно е сламка, и да дръпне спусъка, но тогава си казал на глас:

— Аз бях детето, което свързваше точките, както му хрумне. Какво, по дяволите, се случи с моите прищевки, с моите желания? Кой е свързал толкова глупаво тези точки (замъка, партньорка номер 2, пистолета на пирата в устата ми)? Това със сигурност не е моето желание. Превърнал съм се в конформист, който рисува линиите от точка 3 до точка 4, до точка 5, без да иска това. Искам си обратно желанието!

Казал го и отметнал чаршафите.

От кулата на замъка се провикнал към небето:

— Желанието ми, желанието ми, желанието ми! Искам си обратно желанието!

— Уиски? — предложи ми Гоулд на панорамния прозорец на 132-рия етаж на кристалната кула в Шанхай.

— Не пия — казах.

Гоулд помоли младата китайка, която седеше до нас, за едно уиски.

Един следобед бил на плажа на някой си остров, излегнат на пластмасов шезлонг, когато една старица с дръпнати очи и боси крака се приближила, за да му продаде гердан от семена.

— При други обстоятелства бих я изпратил в канала — обясни Гоулд. Тогава обаче Гоулд не знаел какво, по дяволите, да прави с времето си, така че решил да разучи как старицата е направила гердана, откъде е намерила червените семена, малките жълъди с цвят охра, овалните семки на слънчогледа. — Гледах как тези цветни неща се движат между тъмните сбръчкани пръсти на жената, как се движат като католическа броеница — каза Гоулд. Открил, че се е развълнувал много, и я попитал колко струва герданът.

Струвал 1 долар.

Гоулд предплатил 10 и изпратил на адреса й едни позлатени топчета, които бил купил за 10 долара дузината на някакъв пазар в Тунис.

Изпратил 10-те гердана на един приятел, който ги продал на щанда за аксесоари в своя магазин в Ню Йорк — за 100 долара всеки.

Печалбата, като се извадят разходите за изпращане и комисионата за прекупвача, била 79 долара за гердан.

Така било поставено началото на „Гоулд Трейд Къмпани“.

В един парк на Шанхай видял китайче, което носело въже с 2 стоманени топки в краищата. Детето поставяло показалеца си по средата на въжето и го движело вертикално, нагоре и надолу, а металните топки се удряли една в друга, като при всеки удар се отдалечавали на още един сантиметър. Гоулд купил от него играчката за 10 долара, заменил металните топки с топки от здрава полупрозрачна пластмаса с по-голяма способност за отскок и по-ниска цена. Поръчал топките и въжето да се произведат и сглобят във Филипините, продал ги в западните магазини за играчки с 81% печалба.

— 2 топки и едно въже — каза Гоулд и поклати глава. — Най-продаваната играчка на Земята в продължение на 2 години.

„Гоулд Трейд Къмпани“ била готова да разшири дейността си.

Разнообразил линиите си от играчки и аксесоари и се заинтересувал от меки вещи, модни линии на ниски цени. Отворил интернет портал, за да получава оферти за патенти на току-що изобретени неща.

Материалите за неговите продукти се произвеждали и нарязвали в Китай. Сглобявали се във Филипините, защото филипинските жени имали най-сръчните и евтини ръце на света. Опаковките се правели в Милано, защото италианците били майстори да направят всяка дреболия да изглежда луксозна. Рекламата се подготвяла в Лондон, където има гении, които умеят да ти продадат шиле, натопено в стъкленица, пълна с формол, като авангардно изкуство (???). Продажбата се осъществявала в 1/2 милион големи магазина по кръглата планета.

Това, което Гоулд нямало да направи, било да повтори грешките си. Никакви глупави вратовръзки всеки ден, никакви фиксирани бюра и офиси под наем, никакви неблагодарни акционери и най-вече никакви служители и работници, озлобени, защото не са толкова богати като Гоулд.

Нищо такова.

Само един екип от 10 мениджъри, всеки от които отговарял за 10 младежи, завършили някой добър търговски факултет, всеки с по 2 мобилни телефона и 1 преносим компютър, за да са надеждно свързани помежду си.

— Разбира се — обясни ми Гоулд, — след 3 години, през които един продукт се продава с печалба, възлизаща на повече от 50%, винаги се появява конкуренцията. Вечните имитатори, завистливите конформисти.

На тези алчни нищожества продавал производствената верига и клиентите с печалба 250% над първоначалната инвестиция.

— Отново съм най-добрият — довери ми Гоулд. — Най-добрият съм. Най-добрият съм.

— Ела — каза след малко, — ще ти покажа единствения ми личен офис.

Изправихме се, но се олюлях, като видях от прозорците 132 етажа по-надолу автомобилите като мравки, а хората като милиметри. Така че Гоулд трябваше да почака, докато аз напредвах малко по малко, улавях се за някой диван, след това отивах до някой стол, за който се хващах, за да се престраша да продължа към друг диван.

В неговия офис от 2-та прозореца от тавана до пода се виждаше 132-рия етаж от съседната строяща се сграда. Сред черните метални колони 102-ма зидари китайци се движеха бързо и без да говорят, изпръскани с вар, бутаха колички и изпразваха чували с цимент, който падаше на пода и вдигаше бели облаци.

— Сградата ще има 150 етажа — информира ме Гоулд. — И ще бъде готова следващата година. Всяка седмица завършват по един етаж и всеки работник получава по 1 долар на ден. Не е ли чудесен Китай?

Не отговорих. Сега бях погълната от това да броя един по един зидарите китайци и да потвърдя първото си впечатление, че бяха 102-ма.

— Искам да кажа — продължи Гоулд, — че Китай е най-възхитителната капиталистическа сила в историята. Някои казват, че тези зидари са роби, но чуй какво ще ти кажа аз. Били са при комунистическия режим. Днес, при смесения режим на Китай от 21-ви век, получават пари за труда си.

Гоулд замълча за кратко. Останахме прави, загледани как зидарите се движат по отсрещния етаж.

— Какво ми каза, че искаш да пиеш? — попита изведнъж и заобиколи бюрото, което всъщност представляваше плот от зелен мрамор, поставен върху дървени колони.

— Само вода — отвърнах.

— А за ядене? Сандвич става ли? С шунка и сирене?

— Един сандвич без шунка и сирене, но с домат и маруля — казах.

Гоулд нареди по телефона:

— Един сандвич с шунка и сирене, един сандвич без шунка и сирене, но с домат и маруля, чаша вода и още едно уиски. Сядай — каза той и ми посочи 2-та черни кожени дивана.

И 2-мата отново седнахме и се върнахме към неговия разказ.

Една вечер Гоулд излязъл на вечеря в Рим със своята партньорка за чифтосване номер 3 и тъкмо навивал на вилицата си спагетите, когато чул как на съседната маса един тип се смеел гръмко и се удрял по бедрото, като казвал:

— Най-скъпите риби тон на планетата, ха-ха-ха-ха.

Гоулд запалил пурата си, облегнал се и проточил врат, за да слуша.

Тогава човекът разказал историята на една нещастна жена с различни способности, която била изпратила от едно пристанище, наречено Масатлан, за нюйоркския пазар най-скъпите на планетата Земя жълти риби тон в луксозни ковчези.

Една дама от масата възразила на мъжа, че историята не е забавна.

— Напротив, много е тъжна — казала жената.

Тогава той се извинил, като обяснил, че я е чул от изтъкната личност по време на една конференция на месната и риболовната индустрия.

— И как се казва този изтъкнат кучи син? — попитала госпожата.

— Професор Чарлз Хънтингтън — отвърнал много сериозно мъжът.

Гоулд си записал необходимото на една салфетка от египетски лен, която откраднал от ресторанта.

И така господин Гоулд се приземил със своя бял реактивен самолет на посребрената от слънцето писта на Масатлан.

Като стигнал до митницата, на въпроса на митничаря, дали има нещо за деклариране, отговорил с: „Не, нищо, дори не нося багаж“. И на свой ред го попитал сякаш случайно за една госпожица с различни способности, която била шефка на фабрика за риба тон.

15 минути по-късно натискал с показалец звънеца на къщата на леля Исабеле.

12.

— Да почистим лайното на бика[1] — каза Гоулд.

(Продължавам да превеждам директно от английски.)

— Местоположението на „Риба тон Консуело“ е грешка.

Така заяви Гоулд в белите си смачкани бермуди, с ръце в джобовете, като се разхождаше из хола с черните си сандали, които гледах в подметките от джанта на ремарке.

— През 19-и век, когато е била основана, местоположението може да е било подходящо. През 21-ви век обаче е шибана грешка — настоя Гоулд.

Леля запали цигара.

— Сега да видим, продуктът, риба тон с жълта перка, е още една шибана грешка. Продукт, който не се цени и няма бъдеще. И най-накрая — пазарът. Великата Северна Америка, разбира се, е най-голямата шибана грешка. Враждебно настроен пазар към чуждестранните хранителни продукти.

— Това, което вие имате обаче — каза и направи пауза, — това, което имате, е най-ценното — идея. Оригинална и проста идея, идея, чиято чиста красота заслепява. Погледнете ме в очите, госпожице Различни способности.

Леля се намеси:

— Тя не прави това, ако все още няма доверие в някого.

— Аха — каза Гоулд.

И дебелите пръсти на краката му се отдалечиха от зрителното ми поле.

— А тази идея — чух го да казва, — идеята да се убиват риби, така че да няма токсини, с които жестокостта вгорчава месото им, и без да се замразяват, което притъпява вкуса им, си струва да се осъществи.

Леля:

— Тогава?

Гоулд:

— Тогава е много просто. Трябва да се промени океанът, продуктът и пазарът.

Леля вдигна вежди.

И Гоулд поясни:

— Трябва флотата да се премести на остров в Атлантическия океан, някой африкански остров например. Трябва да се лови друг вид риба тон, със синя перка, който живее много по-дълго, до 30 години, и затова достига по-големи размери. Освен това не мигрира заедно с делфини, които са покровителстван от еколозите вид. И трябва да се продава в Япония, където коремът на рибата тон със синя перка се смята за хайвера на океаните.

Очерта плана за по-малко от минута. Предупреди ни обаче, че осъществяването му няма да е много лесно за моряците във флотата ни и за армията дипломирани младежи със специалност търговия от неговата компания.

— Сигурен ли е този бизнес? — попита леля.

— Скъпа — каза Гоулд, — единственото сигурно нещо в живота е смъртта.

И показа всичките си зъби в една усмивка.

— Делим обаче загубите наполовина, ако има такива — добави Гоулд. — А ако има печалби, също ги делим наполовина.

Извади от джоба на ризата си една пура. Отхапа края й. Сдъвка го и прибра отново пурата в джоба на ризата си.

— Постъпи като мен, скъпа приятелко — каза на леля. — Понастоящем деля сделките си на 2. Половината, които са умерени успехи или явни загуби, ги изпращам в канала. И оставам само с половината, които са абсолютни успехи. И така съм 100% преуспял човек.

Видях изпод вежди как леля дръпна от цигарата си и изпусна струя дим. Леля Исабеле нямаше друг бизнес, освен „Риба тон Консуело“. Още нещо, от „Риба тон Консуело“, нейното наследство, й останаха само 5 от 20-те кораба, с които беше започнала първоначално. Пред нея стоеше един непознат, който й предлагаше да заложи този остатък на една-единствена карта.

— А това също ме интересува — чух да казва Гоулд.

Вдигнах поглед и го видях по средата на хола с шахматен под да гледа моята лампа за убиване на мухи.

— Таблата обаче… — протегна дясната си ръка над плешивата глава, за да се почеше по лявото ухо. — Таблата — продължи Гоулд — трябва да бъде вградена в лампата, трябва да бъдат едно цяло. Колкото до тръбата…

— Какво за светещата тръба? — попитах.

— Не знам, имам нещо против тръбите — каза. — Първи въпрос — защо тръбата е навита като спирала?

Така, това беше темата на първия ни разговор, който се проведе в трапезарията по време на вечерята — навитата като спирала тръба от светещото изобретение за убиване на мухи.

На зазоряване Гоулд изпълни с бързия си и наклонен напред почерк два листа.

1. Договор, по силата, на който Аз му продавах патента за електрическото изобретение за убиване на мухи.

2. Един чек за 100 хиляди долара.

В банката поисках да ми обменят чека в най-дребната мексиканска валута в банкноти, с която разполагаха. Оказаха се много красиви, сини, от 20 песос. Напълниха ми със сини банкноти един черен найлонов плик, от тези, които се използват за боклук. Тръгнах с черния плик на рамо по главната улица на Масатлан, по пладне, толкова бяло, че спрените коли сякаш изчезваха на моменти в собствения си блясък.

Не знам защо си спомням толкова добре това, колите, които изчезват в собствения си блясък.

Изпразних плика на леглото си и планината пачки с банкноти го покри цялото. Разбрах, че Гоулд беше толкова реален, колкото и красивите сини банкноти.

Върнах плика за боклук в банката и разбира се, от онзи момент нататък започнах да вярвам за всичко на господин Гоулд.

Не така стояха нещата при леля Исабеле и Пеня.

Една сутрин Пеня се появи с 3 огромни книги под мишница.

На масата в кухнята изчете от книгите цифрите, които описваха упадъка на „Риба тон Консуело“. Беше си сложил очилата със стъкла от дъно на бутилка, с които изглеждаше такъв аутист, какъвто беше в действителност. Посочваше с показалец всяка цифра, която четеше на глас.

След половин час леля го прекъсна, за да му каже:

— Стига вече, Пеня. Ясно е. С две думи, вие предлагате да не правим нищо и да продължим да отиваме по дяволите.

— Да, да, доня Исабеле, но постепенно и без да рискуваме всичко наведнъж — каза Пеня. — Да опитаме нещо, което ще ни позволи да упражним нови стратегии тук, на националния пазар. Например, доня Исабеле, позволете ми да ви покажа плана, който развих с една рекламна агенция.

Сложи на масата няколко брошури и поясни:

— Можем да подаряваме из цялата страна тези рецепти, за да научат хората, че могат да консумират консервирана риба тон по различни нови начини.

Леля отпи дълга глътка ром, а Пеня разгърна брошурата и зачете на глас:

— Равиоли с риба тон. Такос[2] с риба тон. Супа от риба тон с фасул. Салата от риба тон и настъргана ябълка. Риба тон на фурна.

Това бяха общо 33 нови начина да се консумира консервирана риба тон. Последният беше десерт от риба тон с нахут, посипан с пудра захар.

— Следва най-новаторското — предупреди ни Пеня с вдигнат показалец. — Открихме изключително многообещаващо качество на рибата тон. Дава енергия, но от нея не се пълнее. Така че ще подемем из цялата страна друга кампания, също чрез брошури, които да подканят хората, желаещи да намалят теглото си, да ядат риба тон без спагети и ориз, само риба тон.

Пеня се усмихна неясно защо, а леля допи рома на още една дълга глътка и отново напълни чашата си до половината.

— Какво мислиш? — обърна се към мен, с пълни с вода очи.

— Моля за извинение, доня — прекъсна я Пеня, — не искам да бъда груб, но…

— Но какво? — попита леля.

— Но какво значение има какво мисли някой с интелекта на дете от втори клас в началното училище.

Дори Аз разбрах, че говори за мен.

— Самата вие ми показахте психометричните тестове на този някой — каза Пеня — и, поправете ме, ако греша, те доказват това.

Леля Исабеле изпрати Пеня до главната врата и накара Дебеланата да ме заведе в библиотеката.

Аз се бях отнесла. Фактът, че разбрах най-накрая резултата от психометричните тестове, които доктор Гликман ми беше направила в университета, ме беше изтрил от планетата. Дебеланата ме хвана за ръка и ме избута през хола и нагоре по стълбите. В коридора ме буташе по гърба, докато ме настани в библиотеката на един стол до леля, на почетното място на махагоновата маса.

Леля пусна компютъра. Пощрака известно време по клавиатурата и екранът се изпълни с думи и цифри.

— Като цяло си умствено изостанала — каза леля.

Погали ме по лицето.

— Карен, Карен, трябва да ме слушаш — каза.

Повтори:

— Като цяло си умствено изостанала.

Не отговорих.

— Сега, да видим къде са ниските, ти оценки.

Щракна отново и думите и цифрите се пренаредиха и се оцветиха в червено и синьо. Неспособностите и способностите на моето Аз, преведени в неразбираеми цифри.

Леля каза:

— Гледай, по всички раздели на тестовете с хронометър действително си на нивото на дете от втори клас в началното училище.

Не отговорих.

— Колкото до това как свързваш сходни образи или понятия, си на нивото на дете от първи клас в началното училище.

— Защо ми причиняваш това, лельо? — попитах.

Леля не обърна внимание на въпроса.

— Сега да видим тази категория — по отношение на всичко, което предполага да проектираш личността си в някакво изображение, си на нивото на дете от детската градина.

— Мразя те — изхлипах.

И започнах да се клатя леко на стола, но леля не ме остави на мира.

— Макар че да не проектираш личността си в други неща, ми се струва предимство, а не недостатък. Сега, по отношение на паметта си сред най-развитите 2% от населението на света. Чу ли, Карен?

— Най-развитите 2%? — попитах, все още отнесена.

— Да видим сега пространствената ти ориентация. Резултатът ти е толкова висок, че тестът не успява да я измери напълно, само посочва, че вероятно си сред 0,1% от населението на света.

Засмях се.

— Колкото до устойчивостта на вниманието в едно нещо, отново си над тавана, който мери тестът.

— Тавана? — попитах.

— Най-високата точка — преведе леля и защрака по клавиатурата на компютъра.

Продължи:

— Доктор Гликман пише във връзка с устойчивостта на вниманието ти: когато се съсредоточи в едно нещо, тя просто потъва в това нещо.

Потропах по масата, щастлива, защото се припознавах в тези думи, и продължих да тропам по масата, докато слушах следващия резултат сред ръкоплясканията на самата себе си.

— Способността ти за организация на пространството е сред най-развитите 3% от населението.

Изправих се с вдигнати ръце, за да посрещна собствения си радостен вик.

— Гений си в организацията на пространството — повтори леля и аз облякох вика си в думи:

— Аз съм гений!

— И най-накрая, вниманието ти към особеностите на сложни ситуации е на нивото на маймуна.

Отново седнах, сдържана.

— Като цяло — каза тогава леля, — по отношение на 90% от стандартните показатели за интелигентност се намираш между имбецилността и идиотията, но при 10% си сред най-развитите от населението. Така че ще следваме доктрината „Гоулд“ и ще направим следното. Ела тук и гледай какво правя.

Застанах пред екрана на компютъра. Леля натисна един клавиш и останаха само сините оценки.

— Нека забравим 90-те % червено на твоите недостатъци и да заложим на 10-те % синьо на твоите забележителни способности. Как ти се струва?

Обади се на Гоулд и му каза:

— Приемаме при едно условие. Ще бъдем 3-ма съдружници — вие, моята племенница и аз, с равно участие в печалбата.

Гоулд възрази:

— Невъзможно. Ще бъде така — половината за мен, а за вас другата половина.

Леля се замисли, преди да отговори:

— Добре тогава, Карен ще има 25%, а аз 26%.

— Аха — каза Гоулд. — Идеята е вие двете да държите контрола?

Аз, която слушах от другата слушалка, се обадих:

— Не, идеята е да имаме повече от теб.

Гоулд се засмя и каза:

— Обожавам прямите отговори.

Така леля заложи нейната съдба, моята съдба и тази на 800 работници от фабриката на 10-те изключителни процента от мозъка на една жена между идиот и имбецил в играта на всичко срещу нищо, която трябваше да ни отведе на малкия остров Ногокор в африканската част на Средиземно море.

Отивам за още една чаша вода.

[1] Bullshit (англ.) — глупост; bull — бик, shit — лайно; игра на думи, преводът на Карен е буквален, а Гоулд вероятно е искал да каже: „Нека да престанем с глупостите“. — Б.пр. ↑

[2] Царевична питка с пълнеж. — Б.пр. ↑

13.

Камбанката от жълт бронз.

Слабият млад японец я задържаше на коляното си, седнал на дървен шкаф в подземния етаж на пазара Цукиджи[1] в Токио един понеделник в пет часа сутринта.

Вдигна бронзовата камбанка, описа полукръг и разклати китка над рамото си, за да прозвучи първият камбанен звън. Разклати китката си отново и отново, камбанен звън след камбанен звън.

Аз, Гоулд и госпожица Ясуко, доктор по търговия, мениджър в бизнеса на Гоулд, със синьо яке и лимоненозелена ушанка, стояхме зад едно въже сред зрителите на търга. Зад звънаря, подредени в 3 редици, бяха поставени 50-те оранжеви ковчега за замразяване, всеки със сериен номер отстрани и с нашите риби тон със синя перка, потопени догоре в лед.

Камбанният звън стихна и слабият звънар започна да чете високо на японски от една четвъртита тетрадка номерата на сините риби тон. На 5 метра от него, на дървен щанд, покрит с пласт лед, стояха 5 резенчета от една от нашите риби тон.

5-ма купувачи, облечени в сини униформи, сини престилки и черни гумени ботуши, тръгнаха между ковчезите на пода и сред зрителите се чу „ооооооо“.

— Това са най-важните купувачи — прошепна в ухото ми Ясуко с тих детски глас, като произнасяше отчетливо всяка сричка.

5-мата най-важни купувачи се приближиха до щанда. Огледаха резените.

Натиснаха червеното месо с палец. Извадиха лупи и фенери от престилките си, за да осветят месото и да видят отблизо браздите по него. Един от тях стисна с 2 пръста мастния слой, разтърка мазнината между тях и я поднесе към носа си, за да я помирише. Друг един, висок и с черен кичур над очите, извади нож от калъфа на колана си и още едно „ооооо“ премина през зрителите.

— Това е Ацуко Ямура — прошепна Ясуко, — а да извади ножа си означава, че е много заинтригуван.

— И кой е Ацуко Ямура? — попитах.

— Най-големият експерт на пазара Цукиджи, специалист по синя риба тон. Семейството му заема тази позиция на пазара от 15 поколения насам.

Гласът на Ясуко, накъсан, подухваше в ухото ми и я отдалечих с дясната ръка малко, за да не продължава да се навежда към мен.

Експертът отряза един сантиметър от рибата тон, набоде го с върха на ножа и го поднесе към устата си.

Мускулите на корема на синята риба тон са много мазни. Като докоснат топлото човешко небце, се разтопяват до мазнина. Говори се, че никой на земята не преценява нещата по-добре от експертите на пазара Цукиджи. Експертите могат да разпознаят с небцето си доколко студенината на леда е влошила вкуса на рибата тон, колко време е изминало от смъртта на животното, какво страдание е почувствало животното, когато е умирало.

Страдание, време от момента на смъртта, студ — всяко събитие уврежда вкуса на рибата тон.

Другите експерти купувачи също отрязаха по един кубически сантиметър от червеното месо и го поставиха в устата си със спокойни, безизразни лица.

Звънарят отново разклати над рамото си бронзовата камбанка.

И едновременно с камбанния звън започна да извиква, както преведе Ясуко, номерата, с които една по една бяха вписани в каталозите нашите риби тон.

Ацуко Ямура вдигна разтворени 2-те си ръце, завъртя ги, за да ги покаже от обратната страна, после изпъна само дясната си ръка с вдигнат среден пръст, а останалите свити, както когато в Северна Америка искат да кажат „вкарай си го отзад“.

— Ооооо — възкликна в хор множеството.

И започна интензивна размяна на думи. Кресльото върху дървения шкаф извика офертата на Ацуко Ямура и я повтаряше, и повтаряше, докато други купувачи не вдигнаха също ръце с други знаци с пръсти, които кресльото превърна в думи. Преводът на Ясуко се забавяше и объркваше до момента, в който каза:

— Ще обясня, когато приключи търгът.

Накратко, продадохме 35 риби тон на висока цена и 15 на добра цена.

Гоулд попита Ясуко:

— В такъв случай, как, по дяволите, ни провървя?

— Добре — каза тя, — не зле.

Зазоряваше се, когато преминахме през обширния пазар, а търговците вече отмятаха брезентите на своите щандове. Товарни колички се движеха по коридорите и носеха кашони с риби или морски деликатеси, някои от които бяха все още живи. Най-големият пазар на света за търговия с морски животни.

На съседната улица, от която се вдигаха изпарения, влязохме в един магазин, за да изпием по нещо топло.

Нямаше нито един продавач, но 15 машини покриваха стените и за една йена предлагаха: кафе (студено или топло и в различни комбинации с мляко и захар), чай (също студен или топъл и в различни комбинации), шоколад (студен или топъл), сладкишчета (30 вида), принадлежности за лична хигиена (четки за зъби и за коса, гребени за жени или мъже).

— Карен! — привлече вниманието ми Гоулд и удари с кокалчетата на пръстите си по масата с фурнир, на която беше седнал с Ясуко. Добави: — Важните неща се случват тук, Карен. Не дойдохме в Токио, за да се влюбиш в машините му. Ще говорим за нашето положение.

Седнах с три чаши. Едната с топло черно кафе, другата със студен шоколад, а третата с четка за коса.

— Благодаря — каза Ясуко, но Аз не разбрах защо.

Гоулд и Ясуко, без да престават да говорят, взеха по една от моите чаши, а Аз, за съжаление, останах с тази с четката за коса, Аз, която стрижа до кожа косата си.

Накрая Ясуко започна с обясненията. Това, че продадохме целия товар, беше хубаво, но важното беше дали същия ден нашите купувачи от пазара ще могат на свой ред да продадат рибата тон на купувачите от най-реномираните ресторанти за суши и сашими[2] в Токио — суши я сан.

Каза всичко това тихо, като произнасяше отделно всяка сричка и приближаваше бузата си до моята. Хванах я за рамото и я отместих встрани.

През прозореца на хотелската ми стая на 37-мия етаж търговската част на Токио приличаше на светлокафяв мраморен мравуняк. Хиляди дребни човечета, облечени в черно, ходеха по тротоарите.

Стаята беше цялата в различни тоналности на сивото, от перленосиво до сиво като въглен, и в нея имаше невероятно много електрически неща. Електронен часовник, друг кръгъл часовник със стрелки и електрическа батерия; един музикален апарат с 4 радиочестоти, аудиокасети и сидита; централният ключ за осветлението имаше 6 степени; телевизорът имаше 304 канала; леглото — 7 позиции.

Бях си пуснала музика по радиото, щраках каналите на телевизора, докато сменях позициите на леглото. След едно погрешно натискане на дистанционното открих, че екранът може да се раздели на 2 и могат да се гледат 2 канала едновременно, както и 4 канала, също и 12 канала.

Това, което най-добре си спомням обаче, е тоалетната чиния.

Беше живо същество. Като се приближих, се отвори сама, което ме уплаши. Свалих си панталоните и седнах, а мястото се затопли, което ме накара да се изправя разтревожена. Седнах и усетих, че е хладно. От дясната страна открих тънка пластинка с 9 бутона. Всеки бутон беше надписан на японски.

Аз, която бях прекарала детството си в мазето и във вир с морска вода пред него, и ядях пясък с шепи, се очаровах от копченцата на тоалетната чиния.

Един бутон изхвърли струя вода директно в ануса ми, което ме разсмя, друг бутон изхвърли струя към клитора, което ме разтревожи, трети бутон за известно време ми се стори, че не прави нищо, докато видях как между краката ми се носи пара с аромат на цветя, а четвърти бутон пусна всички струи.

Натиснах няколко бутона, за да спра цялата тази дейност, но това, което се случи, беше, че тя се засили още повече и тогава станаха 2 неща:

1. Усетих голямо удоволствие в ануса и клитора ми, което се изкачваше по прешлените на гръбначния стълб и го извиваше. Затворих очи, притеснена от усещането, започнах да пъшкам необяснимо и да се потя, докато тялото ми изкрещя.

2. Като отворих очи, се озовах сред парфюмирана и задушаваща мъгла. Като станах от седалката, замаяна и объркана, струите вода достигнаха тавана и огледалото. Аз не откривах изхода и тогава тоалетната чиния изрева, от което паднах по гръб върху едно найлоново перде. Приземих се в една вана, където загубих съзнание, не знам дали от удара или от ужаса.

Когато се събудих, лудостта на банята продължаваше. Изправих се във ваната, като от мен се стичаше вода. Реших да се обадя на рецепцията и докато опипвах задушаващата мъгла с аромат на цветя, най-накрая открих рамката на вратата. Като излязох обаче, тоалетната кротко затвори сама капака си и всичко спря изведнъж.

В дневника ми тази авантюра е озаглавена по следния начин: „За това как се изгубих в една баня в Токио и изпитах това, което мисля, че беше първото ми сексуално преживяване“.

Реномираният ресторант за сурова риба се намираше на 60-ия етаж. Когато вратите на асансьора се отвориха, Гоулд ми нареди да се обърна с лице напред в ъгъла, оформен от 2 стоманени стени, където се возех, и да изляза.

Когато излязох от асансьора, 10 господа, облечени в червено, ме ужасиха, като извикаха в един глас:

— УУУУУУууууооооОООООО!

Ясуко прошепна в ухото ми с гласчето си:

— Боен вик за добре дошли.

Ще кажа нещо за японците. Това е раса с някаква форма на аутизъм. Не си подават ръка. Поздравяват се отдалече с кимване на глава един срещу друг. Или са приятелски настроени и мили като новоизлюпени патенца, или са жестоки като акули. И обръщат внимание повече на предметите, отколкото на хората.

И така, ужаси ме проклетият вик за добре дошли, който според Ясуко беше нададен от келнерите.

Гоулд се наведе пред някакъв японец, който спеше в едно кресло или поне беше със затворени очи. Аз пък отидох да потърся нашата маса, защото от пристигането ни предната нощ в Токио не бях яла, бях много гладна, а не се виждаше нито една маса.

Ясуко прошепна:

— Прави като мен.

Коленичи на пода пред един подиум, висок 30 сантиметра, който се оказа, че е масата.

Коленичих до Ясуко, точно пред заспалия или седящ със затворени очи господин. Беше трудно да се каже, защото под веждите плътта му беше набъбнала и покриваше клепачите, торбичките под очите също бяха набъбнали, така че между отока под веждите и торбичките не се виждаше нито око, нито нищо.

Гоулд потропа с кокалчета по масата и каза:

— Карен, моля те, важните неща не се случват по лицето на господина.

Сведох поглед към масата.

Разговорът, който продължи между Гоулд и заспалия господин, беше превеждан от Ясуко, ту на единия, ту на другия:

Заспал господин:

— Радвам се, че ме поканихте на първото плато на вашето торо, поднесено в Азия.

Гоулд:

— Честта е наша, приятелю. Чест е също така и за нашата съдружничка Карен Нието. Поръчайте да донесат нашия торо, за нас ще бъде удоволствие да ви поканим, нали, Карен?

Вдигнах очи, но заспалият господин не ме погледна, ръката му се протегна, за да вземе менюто от средата на масата.

Разгледа го бързо и каза:

— Магоро.

Тоест най-малко мазната част от торо, както ми каза на ухо Ясуко, и следователно най-евтината.

— Не, поръчайте най-доброто — настоя Гоулд.

— Чу-торо! — извика заспалият господин.

— Йоторо! — извика Гоулд.

— Йоторо — обясни ми Ясуко на ухо — е най-мазната и най-скъпата част.

— Йоторо за всички — поръча Гоулд и като се обърна към мен, добави: — Съгласна ли си, Карен?

Колкото и да се опитваше обаче Гоулд да ме включи в разговора, заспалият господин изобщо не обърна лицето си към жените.

Поднесоха го в бели чинии, 2 хапки червено месо от синя риба тон, уловена преди 20 часа на другия край на света без излишно насилие, с кратка агония и без замразяване.

120 долара за 2 хапки.

Сетих се за Рикардо, който преди години в една малка лодка сред огромното море ми беше разказвал за ресторанти, където една хапка риба тон струва толкова, колкото ако беше от сребро.

До чинията с йоторо келнерите поставиха бяла купа с бял ориз, малка чинийка със зелено хълмче уасаби, стрит на прах лют корен, смесен с вода, и друга чинийка със соев сос. А отпред — бяла керамична чаша със светлозелен чай, от който се вдигаше пара.

Тъй като не ям риба, нито каквото и да е животинско месо, отпих от чая, умираща от глад.

И при първата глътка отново потънах в спомена за моите следобеди с Рикардо в лодката в открито море, макар че чаят не беше от лимоново дърво.

Изведнъж ни заобиколиха 5-ма фотографи.

Заслепиха Гоулд и заспалия господин със светкавицата, докато и двамата поднасяха към устата си по една хапка с японските пръчици.

При второто проблясване на светкавицата на лицето на заспалия господин се отвориха 2 бразди, през които се показаха 2 черни очички. Възкликна много весело, че йоторо му е доставило голямо, голямо удоволствие, че определено е най-доброто йоторо, до което се е докосвало някога небцето му.

Фотографите пак ги осветиха и си тръгнаха на заден ход и тихо, за да излязат през малка червена врата в дъното на ресторанта.

Господинът отново затвори очи.

Тогава Гоулд извади от сакото си сгънат на 2 чек, плъзна го в един външен джоб на сакото на човека и каза:

— Щастливи оригами!

Заспалият господин се съгласи, без да промени изражението на лицето си.

Изпихме в мълчание зеления чай, господинът се изправи, наведе тялото си към Гоулд, като пренебрегна Ясуко и мен, тръгна направо към асансьора, който го чакаше с отворени врати. На другата сутрин в ресторанта на хотела го видях отново — на първа страница на един вестник, държеше хапката с нашето йоторо с пръчиците на 2 сантиметра от устата си.

Вестникът беше на японски и Ясуко ми преведе какво пише под снимката:

„Министърът на земеделието, животновъдството и риболова се срещна с влиятелния шотландски предприемач Ърнест Гоулд, за да обсъди построяването на фабрика за електроуреди в Киото, която ще струва милиони.“

— Не разбирам — казах. — Не сме ли тук, за да продаваме риба тон?

Ясуко прошепна:

— Това за фабриката за електроуреди е лъжа. Важното е, че в статията се споменава, че са се срещнали в реномирания ресторант, където вечеряхме вчера, и че министърът е възкликнал, че това е най-доброто йоторо, което е опитвал през дългия си живот.

— Колко хубаво — казах Аз, без да разбирам съвсем.

— Изключително хубаво — усмихна се Ясуко.

Така всяка сутрин Ясуко ме посрещаше на закуска в хотела с поредната вестникарска новина, където се появява нашето йоторо, снимано между 2 японски пръчици и споменато в текста.

— Навлизаме в колективното съзнание — заяви тя.

И й отне половин час да ми обясни какво означава това.

След месец на корицата на едно невъзможно за дешифриране списание се появиха 2-ма души с дълги черни коси, които седяха един срещу друг и плачеха над 2 чинии сашими от синя риба тон.

Ясуко каза:

— Това са 2-ма известни киноартисти, много обичани от всички японци. Бурното приключване на тяхната любов, в друг реномиран ресторант, докато консумирали наше йоторо, присъства във всички телевизионни канали и всички списания.

— Какъв късмет сме имали — казах.

Ясуко потвърди:

— Да, голям късмет. И половината от японците са готови да се хвърлят в морето.

Ясуко беше странна жена, поне според мен. Изключително слаба, много бледа, в контраст с черните си сака. Носеше панталони и боти от черна кожа с висок и тънък ток. С гласчето си можеше да съобщи изключително деликатно брутална новина, като тази:

Половината от японците са готови да се хвърлят в морето.

— Сериозно? — попитах.

Ясуко въздъхна. Добави тъжно:

— Не се разстройвай, Карен, не е истина, просто е мое желание.

Не знам защо Ясуко мразеше японците, след като тя самата беше японка. Мисля, че веднъж ми обясни, но тогава изключих от човешкия език и само видях как пролива много сълзи без причина.

При мен беше обратното и мисля, че вече го написах. Японците ми изглеждаха най-симпатичните хора на планетата по посочените причини, към които добавям още няколко, които разкривах малко по малко през годината, която изкарахме в Токио.

Не подават ръка. Стоят винаги на разстояние 50 сантиметра от другия човек. Не гледат в очите. Никога не те канят на вечеря в дома си, нито те питат за личния ти живот. 99% от тях са по-ниски от мен. Е, добре, говорят много, както всички хора, и с остър тон, който може да е много неприятен за ушите, тоест, ако се слуша внимателно. За щастие обаче говорят на японски, който Аз не разбирам, така че можех да съм сред тях по улиците, магазините и в метрото, сякаш се разхождах сред гора от топчести и ходещи храсти, пълни с чуруликащи птичета.

И още нещо ми харесва в японците. Честват празниците на шинтоистката[3] религия, защото повечето от тях са шинтоисти, честват празниците на будистката религия, защото това, че са шинтоисти, не им пречи да са будисти, и празнуват също така Коледа от християнската религия, защото много обичат да празнуват каквото и да е.

Всъщност никога не съм чувала толкова много да пеят „Звънете, звънчета“[4], както по време на Коледа през 2002 г. в Токио.

На 24 декември, докато японците си играеха на християни в домовете си и празнуваха раждането на един бог, когото не почитат през останалата част от годината, Гоулд ни събра в апартамента, който обитаваше на последния етаж на хотела, 70-тия етаж.

В стаята със светлосиви кресла каза като начало, че е време да напусне Токио.

И ни го обясни така, поред, на Ясуко и на мен.

На Ясуко:

— Търсенето на нашата риба тон е по-голямо от нашите седмични пратки, следователно цената може само да се повишава. Тоест моята работа е свършена.

На мен:

— Не искаме да ловим по-голямо количество риба тон и да я правим по-евтина, или напротив?

Потвърдих:

— Хубавото в моята идея е, че хуманното умъртвяване на риба тон запазва вида.

— Така е — съгласи се Гоулд. — Сега ще те повиша в длъжност, Карен. Ще обитаваш този апартамент на 70-тия етаж и Ясуко ще бъде тук с теб. Нали така?

Ясуко постави ръце на устата си, беше развълнувана.

— И накрая — каза Гоулд — имам подарък за теб, Карен.

Станахме прави и последвахме Гоулд до една стена.

— Това е твоят подарък — каза Гоулд.

Черна картина с размери 4 на 4 метра, с кръгла златна капка по средата.

— От Йошида е — заяви Гоулд. — Най̀ трансцеденталният японски художник на 20-и век.

Аз, Гоулд и Ясуко замълчахме, прави пред картината.

— Казва се „Жизнената сила“ — поде отново Гоулд. — И е много интересно, че така се казва всяка една от картините, които Йошида е рисувал през живота си: „Жизнената сила“.

— А тази защо не я е нарисувал? — попитах Аз, защото, колкото и да гледах, виждах само златна капка в черен квадрат.

Гоулд запали една пура и потъна в размисъл.

Каза, като изпусна дима:

— Не знам, но струва 500 хиляди долара и това е моят начин да ти покажа колко голямо доверие имам в теб като съдружник.

Гоулд сервира 2 уискита, за него и Ясуко, и едно мляко за мен.

И 3-мата бяхме прави. Гоулд протегна към мен уискито и каза много сериозно:

— Карен, скъпа, обичам те като дъщерята, която не съм имал.

Една от тези невъзможни фрази, които само човешкото въображение може да си представи — Гоулд ме обичаше колкото някаква несъществуваща дъщеря. Както и да е, след като отпи една глътка и тримата седнахме в удобните перленосиви кресла, Гоулд добави:

— Тъй като не те развълнува платното с маслени бои на Йошида, ще наредя да го махнат. А сега поискай от мен онова, което ти желаеш. Таванът е небето.

— Нобелова награда — отвърнах.

Гоулд се разхили гръмко. Ясуко се засмя тихо и сведе очи.

— Първият виц, който чувам от теб — каза Гоулд с искри в сините очи. — Ако продължиш да се насилваш, ще престанеш да бъдеш аутистка.

— Не е вярно — казах и се натъжих.

— Добре — отново се разсмя Гоулд, — никога няма да бъдеш като нас, за щастие, госпожице Различни способности.

Той и Ясуко се захванаха с други теми, а Аз преминах в „режим на некомуникация“ и се отдадох на това да съществувам в удобното кресло, докато отпивах глътчици мляко и гледах през прозореца как вали сняг.

Поправям се — прозорците.

Апартаментът имаше 15 прозореца и като въртях бавно глава, можех да виждам във всеки един от 15-те как същите снежинки падат и падат, бели и бели, между неподвижните звезди.

Беше странно. В момента, когато Гоулд излезе от вратата в 5 часа сутринта, облечен в сини дънки и огромно черно палто, започна моето безпокойство.

Валеше.

Обадих се на леля по телефона, но вдигна нейният приятел от запотеките. Беше сънен и ми каза, че в Оахака, на другия край на земното кълбо, е нощ.

— Исабеле спи — каза, сякаш го болеше, — а аз не мога да спя, за да не престана да я гледам. Това е най-красивата жена, която животът ми е подарявал.

— Окей — казах и затворих.

Използвах свободното време, за да се обръсна в банята.

Пред огледалото на умивалника с електрическата машинка подравних 4-те сантиметра кестенява коса по черепа. Поставих ножче в стоманената самобръсначка и обръснах задната част на врата си. След това, седнала на ръба на ваната, обръснах подмишниците и краката си. Изправих се и заличих окосмения триъгълник на пубиса.

Оттатък, в стаята, Ясуко вече беше свързала и отворила 6 преносими компютъра — на всеки от тях се виждаше по една графика със стълбчета в различен цвят.

Попита ме:

— Да ти обясня ли какво е това?

— Не е задължително — казах й.

И отидох в голямата спалня, за да си легна гола в леглото и да се опитам да заспя.

Не можах.

Извадих от куфара си преносимата ми сбруя, която не бях изпитвала желание да използвам по време на целия ми престой в Япония. Изправих се в леглото, завинтих я за тавана и облечена като водолаз, се закачих на въжетата.

Ясуко ме гледаше от рамката на вратата. Аз, закачена на сбруята, плувах във въздуха в силната, равномерно разпределена топла прегръдка на водолазния костюм и гледах как 70 етажа по-надолу Токио се раздвижва под все още нощното небе и дъжда, за да започне работния си ден.

Под полумесеца се очертаваха тъмните небостъргачи от мрамор и стъкло, пристройките им на 2 или 3 кръстосани етажа, пълни с мънички автомобили със светещи точки отпред, зелените петна на обществените паркове, дупките за метрото, от които изникваха стотици миниатюрни хора, за да се присъединят към хилядите, които вече ходеха по тротоарите и влизаха в сградите, а те се осветяваха прозорец по прозорец.

[1] Цукиджи — токийският централен пазар за продажба на едро, най-големият пазар за продажба на риба и морска храна. — Б.пр. ↑

[2] Суши и сашими — традиционни японски ястия със сурова риба и ориз. — Б.пр. ↑

[3] Шинтоизъм — традиционна японска религия, датираща от древността. — Б.пр. ↑

[4] Jingle bells — една от най-популярните песни за Коледа в света. — Б.пр. ↑

14.

Дори не разбрах как се случи. Изведнъж се оказа, че седим в реномиран японски ресторант в Москва, говорим с дебелия шеф руснак и уточняваме пратките с blue tuna[1].

После се озовахме в друг луксозен японски ресторант в Монреал или Торонто, или Лас Вегас, или Париж, или Дубай. Винаги пред нас стоеше някой, който искаше по-голямо количество blue tuna.

— Защо трябва да ходя в ресторантите? — оплаках се на Гоулд по мобилния телефон.

— За да се запознаеш с целия процес, през който преминава рибата тон, отвърна той от другия континент. — Това, което окото вижда, не подлежи на оспорване от мозъка.

И така, продължихме да посещаваме различни ресторанти, като междувременно пътувахме със самолети и ходехме по дългите и шумни коридори на летищата.

Наблюдавах как клиентите отваряха менюто на масите. Очите им шареха и се връщаха отново към сребристия етикет на „Тру Блу Туна“[2]. Идеята да се залепи сребрист етикет в менюто беше моя. Патентът за изключителната употреба на думата true заедно с blue tuna, беше поискан от Гоулд, за да разграничава нашата риба тон, уловена без жестокост и замразяване. И ако клиентите най-накрая решаваха да я поръчат и от менюто с 4 раздела месо от риба тон най-накрая избираха най-скъпата, известното йоторо true blue tuna, когато на масата пристигаше бялата чиния с две червени хапки без гарнитура, наставаше тишина.

В тишината вземаха с пръчиците една хапка, поставяха я в устата си, затваряха очи и издаваха странни звуци.

Ммммммм. Аааааа. Оооооо.

В това време хапката риба тон се разтапяше на мазнина между езика и небцето им.

Шейсет долара хапката. Имаше смисъл да се консумира бавно.

Ясуко каза:

— Това е нафората в богослужението на богатите.

Наложи се да ми обяснява метафората си половин час, за да я разбера. Ще се опитам да я обясня тук по-бързо.

През тези първи години на 21-ви век броят на милионерите на планетата се беше увеличил и следователно — този на хората, които можеха да изядат 2 хапки от корем на риба тон със синя перка за 120 долара. Поправям се — не само можеха, но освен това искаха да ги изядат. Поправям се — които вярваха, че да ги изядат, е доказателство за техния житейски триумф.

Да отидеш в луксозен японски ресторант и да поръчаш йоторо истинска синя риба тон, така наречения foie gras[3] на моретата, а не по-евтини разновидности, означаваше за някого да обяви пред сътрапезниците си на масата и пред самия себе си, тук цитирам Ясуко, „че може на една хапка да изяде това, което би изхранвало цяло семейство в Африка в продължение на месец“.

Жестокостта на Ясуко. Или на богатите. Или на парите. Не знам.

В крайна сметка, с тази смешна цена нашата печалба беше смешно голяма и успяхме да купим няколко затруднени фабрики за риба тон по пътя на миграцията на синята риба тон, за да ги превърнем в места за естествен риболов — друг евфемизъм, който Гоулд предпочиташе пред хуманно умъртвяване на риба тон.

Аз чертаех плановете на 70-тия етаж в Токио, в една стая, в която щорите винаги бяха затворени, а лампата на тавана винаги светеше, така че редуването на деня и нощта не пречеше на темпото, с което рисувах.

Планове с размери 7 на 10 метра покриваха целия под на стаята, а на една от стените, като също я покриваше цялата, се виждаше снимката от птичи поглед на брега и морето, където щеше да се осъществи риболовът.

Лягах върху хартиения килим с лице долепено до листа и с писалката си „Вараяти пайлът“[4] с черно мастило рисувах всяка част от процеса с точност в големите и в малките детайли. Една площадка за приземяване на хеликоптери или полиетиленова тапа ми отнемаха еднакво време. Към всяко нещо, голямо или малко, пишех почти микроскопични бележки.

„Тапа от син полиетилен, с цвета на тамошното море“

„Скрипец от черна пластмаса с минимален шум“

„Подвижна гумена постелка с цвета на рибата тон със синя перка“

„Лампа за заслепяване с неонова светлина, не с друга светлина“

След това пътувах до мястото, за да се уверя, че всичко е както трябва. По-скоро, за да коригирам нещата, които не са както трябва. Влудявах моряците и те ме влудяваха.

— Но защо, по дяволите, подводните клетки трябва да са толкова широки? — спореше с мен едно португалско джудже, облечено като капитан на фрегата, и размахваше ръце във въздуха. Това се случваше във фабриката за риба тон в Пуерто де Каеиро в Португалия.

— Шибана работа! — продължи на разваления си испански. — Това са 10 на 7 метра за всяка клетка, а клетките са 30!

Наложи се да го огледам внимателно. За момент си помислих, че аутистът Пеня се беше появил в живота ми отново с глупавото си скъперничество.

— Какво е вашето възражение, господине?! — повиших тон. — Бъдете така добър да изкажете с думи възражението си! Не разбирам езика на ръцете ви, които се движат във въздуха!

— Необходимо е много желязо, шибана работа!

— Вижте — заговорих по-тихо, за да снижа напрежението между мен и проклетото тъпоумно джудже, — ще ви обясня, слушайте, слушате ли ме?

— Слушам ви — каза.

Казах му с най-учтивия тон:

— Посочвам ви 2 причини:

1. Клетките са толкова големи, защото не са предназначени за вас.

и

2. Какво ви засяга това, по дяволите, след като не ги плащате вие.

Но го засягаше. И също така, тази случайност е много любопитна, имаше 2 причини за това:

1. Не беше съгласен рибата тон да разполага с повече квадратни метри, отколкото той и семейството му в апартамента на едно пролетарско общежитие, където живееха.

И 2…

— Госпожо, необходимо е много желязо! — извика в лицето ми.

Хванах за козирката красивата моряшка шапка и го хвърлих в морето, имам предвид португалското джудже, а не красивата бяла шапка, която беше собственост на нашата компания „Тру Блу Туна“.

Тоест с едната ръка задържах във въздуха шапката, а с другата прегърнах джуджето, занесох го до края на кея и го изхвърлих в морето.

Разказвам това заради онова, което щеше да ми се случи там, в Пуерто де Каеиро — нещо, за което със съжаление трябваше да призная, че проклетото португалско джудже имаше право, но за щастие щеше да промени целия ми живот.

Ще кажа само, че да, действително желязото беше много, твърде много.

Няколко седмици след инцидента с португалското джудже един следобед в спокойното море на залива, на километър от кея, в море, окъпано този следобед в кехлибарена светлина, бях облечена в моя син водолазен костюм, с тръстиков кош с храна на гърба и давах паламуд на 7-те риби тон в една клетка, когато нещо ме изненада.

Решетестата врата на клетката беше леко отворена навън.

Дали бях забравила да я затворя здраво с резето след мен, или механизмът й сам се беше освободил?

Държах за опашката един оранжев паламуд и една риба тон се приближи, за да го погълне на една хапка. След това подадох друг паламуд, друга сребриста риба тон го отнесе от ръката ми и направи завой под формата на U, за да отиде да го сдъвче.

Вратата към голямото море беше отворена, а рибите тон не забелязваха това.

Не знам защо го направих. Както вече казах, най-интелигентните неща, които съм правила, ги е правило тялото ми, без да се посъветва с мисълта. Заплувах с плавниците, за да изляза от клетката, а рибите тон излязоха след мен една по една, всичките 7.

Заобиколиха ме.

Продължих да им давам един паламуд, втори паламуд. Те продължиха да поглъщат един паламуд, втори паламуд.

Всичко се случваше спокойно, без да бягат.

Раздвижих плавниците на краката си, за да се върна в клетката. Спуснах се на пясъчното дъно и оставих коша с паламуд. Отворих го. Облак паламуд изникна от коша и се разпръсна. Рибите тон се разпръснаха сред паламуда, за да го изядат.

Прошепнах зад визьора:

— Ами ако оставя отворена вратата завинаги?

Сетих се как Убиеца в аулата на университета се подиграваше на моя капан за птици без капан, тоест без отделение на смъртта. Другите студенти се бяха изсмели на моята глупост — капанът ми представляваше мрежа, тоест клетка от въжета около короната на един ясен, където птиците щяха да влизат, за да се разхождат, цвърчат, скачат от клон на клон и накрая да избягат към небето. Точно както го описах — капан без капан, капан без уловена плячка и следователно — идиотски, според Убиеца.

Там обаче, сред рибите тон, нямаше нищо смешно или идиотско. Рибите тон плуваха в клетката, защото там плуваше вкусният паламуд, чувстваха се добре в топлата вода и кехлибарения следобед и за момента нямаха причини да бягат.

Беше лесно да ги разбереш. Просто не бяха запознати с целия план на процеса, в който участваха. Не предполагаха какво ще се случи след 3 месеца, в края на пролетта.

Угоени, пораснали, с наситени с мазнина мускули, щяха да ги сложат на гумената лента, едно неоново святкане щеше да ги зашемети за 20 секунди. Като възвърнеха зрението си, щяха да се задушават и пистолетът със сгъстен въздух щеше да стреля в главата им. На следващата сутрин всяка една от тях щеше да се намира в своя оранжев пластмасов ковчег, пълен с лед, на някой пазар и същата вечер коремният й мускул, или по-точно едно квадратче от коремния й мускул, щеше да се разтопява в топлата уста на някой богат господин и да се стича по фаринкса към червената кухина на стомаха му.

Рибите тон продължаваха да преследват последните златисти рибки в клетката, а Аз отново се замислих:

На прага съм да измисля много велика идея, много, много велика…

Спрях се, за да изчакам великата идея да се появи.

Не се появи.

Изкарах остатъка от следобеда, като минавах от клетка в клетка, за да нахраня групите риба тон.

В десетата клетка точно когато една риба тон вземаше паламуда от ръката ми, си помислих:

Защо да ги разделяме на групи? Да не би да се страхуваме от бунт на рибите тон?

Смехът ми образува облак сребристи мехурчета, които излязоха от визьора ми.

Вече на кея, като правех големи крачки с жабешките плавници, вдигнах визьора си и казах високо:

— Ще направим тази фабрика за риба тон в Португалия с много малко желязо. С много по-малко решетки. Ще сглобим само една голяма клетка, за да могат всички риби тон да живеят удобно там, а решетките ще служат само за да ги защитават от акулите.

Ще изградим, замислих се в асансьора на хотела, вече облечена в бели дънки и бяла тениска, един воден рай, огрян от слънце през деня и хладен през нощта. С редовно подаване на храна. Ще засадим подводна гора от черни водорасли и друга гора от анемонии, червени. За да се забавляват рибите тон. И… За да се обогати вкусът на месото им и да се оцвети в по-интензивно червено. Истинско райско кътче за рибите тон, без глад, без страх, без опасност.

Без жестокост.

Райско кътче без жестокост — 4-те думи, които бях научила от равин Челмински една сутрин в Масатлан, когато ми разказа за рая.

В хотела, в банята, потопена във ваната с гореща вода, Аз се чух как мисля:

Дали биха се размножавали в това райско кътче без жестокост?

Замислих се:

В Япония са правени успешни опити да бъдат принудени женски риби тон да хвърлят хайвер в резервоари с вода. На остров Бали са създадени басейни в океана, за да ги приканят да хвърлят хайвер, също успешно. В Панама в резервоари е било постигнато женските да хвърлят хайвер, а някои мъжки да еякулират, за да оплодят яйцата. Никога обаче не е било постигано нещо повече. Още нещо — никога не е било постигано това — яйцата да се превърнат в малки рибки тон. Въпреки стриктния контрол на температурата на водата и солеността й.

Помислих си въпреки целия този опит на човешкия род:

Ами ако започнат да се възпроизвеждат там? Ами ако разковничето е да се направи по-малко от фермерите в Япония и Бали, както и от лаборантите в Панама? Ами ако вместо да ги наблъскваме в създадени от хората резервоари или басейни, ги държим в морето, в една голяма клетка, като ги оставим да си живеят спокойно, без да контролираме тях или водата? Ако засадим, освен това голям остров с червени корали по средата на голямата клетка?

Засмях се.

— За какво, по дяволите, ще е този остров с червени корали? — зададох си въпроса на глас.

Отговорих си на глас:

— Нямам представа. Помислих си:

Може би, за да ги изкуши да продължат рода си в точния момент, в който, ако са на свобода и са стигнали края на миграционния си път, женските биха хвърлили хайвер върху някой топъл коралов остров, може би червен.

Това, което мислех, нямаше научен смисъл, но цялото ми тяло вярваше в него.

Ако Аз бях риба тон, замислих се във ваната с топла вода, щях да бъда очарована да мога да пъхна нос в червените корали и щях да бъда очарована да мога да се плъзна в гора от черни водорасли и изведнъж да се спра да подъвча от онзи вид небесносини марули, които понякога растат на дъното на тъмносиньото море. Точно така — трябва също да се посадят небесносини марули на дъното на райското кътче.

Излязох от водата с чувство на лекота, сякаш въздухът беше вода, а Аз бях риба тон, която плуваше права.

Отидох в стаята, където Ясуко работеше, заобиколена от 4 отворени компютъра, пълни с цветни стълбчета, и докато от мен капеше вода, й казах:

— Ясуко, току-що ми хрумна най-великата идея, която някога ми е хрумвала.

Е, добре, грешах.

Идеята да създам райски кътчета за риба тон беше само част от една по-голяма идея. Една наистина велика идея, която щеше да се оформи в главата ми окончателно след още 3 години.

Сега, когато пиша това, си давам сметка, че 3 години изглеждат много време за измислянето на една-единствена идея, но никога не съм отричала, че съм със забавено умствено развитие.

А междувременно се случиха други неща — големи и малки. Първо — едно самоубийство.

Някой, който има своя философия, би погледнал на това по друг начин. Някой, който има своя религия, би погледнал на това по още по-различен начин. Аз, която не вярвам нито във философията, нито в религията, защото знам, че нещата са такива, каквито са, и съществуват вън от главата ми и дори извън езика на хората, погледнах на това единствено със страх.

В страницата с новини на Би Би Си в интернет беше поместена информацията, че министърът на земеделието, животновъдството и риболова в Япония, същият заспал господин, който беше възкликнал в Токио, че нашето йоторо е най-доброто, което е консумирал по време на дългия си достоен живот, е бил намерен обесен в бяла пижама на сини райета.

Самоубил се е така, в тази пижама, с каишката за разходка на кучето си, на вратата на една стая в апартамента си в центъра на Токио. Този ден било предвидено да присъства в парламента, за да отговори на обвинение в корупция. Говореше се, че е получил подкупи от големи фирми, но вместо да отиде да се защити, е направил това — самоубил се е по пижама.

За Би Би Си, както и за други новинарски агенции, и разбира се, за японската полиция, всичко беше ясно — министърът не е искал да се изправи срещу собствения си позор в парламента и се е самоубил. Така приключиха случая. За мен обаче това се превърна в натрапливост.

Как се беси човек на вратата с кучешка каишка? В интернет нямаше нито една снимка на обесения министър. Бяха поместени снимки само от момента, когато тялото му беше изнесено от сградата на носилка и завито в чаршаф, така че реших да разследвам случая сама. Взех един от кожените ми колани, увих го около врата си, прекарах го през катарамата, омотах края му около касата на вратата и се опитах да се обеся така. И ето какво открих.

От касата до пода няма достатъчно място, за да се обесиш.

От друга страна, когато каишката се закачи на горния ъгъл на вратата, тя се хлъзга, защото няма как да се захване.

Следователно не е възможно човек да се самоубие бързо и сам на врата с кучешка каишка. Трябва да вземе стълба, по която да се изкачи, за да закове края на кожената каишка с пирони и чук, за което е необходимо време и спокойствие.

Пък и ако някой иска да запази честта си, би ли се обесил по пижама на вратата?

Обадих се по мобилния телефон на Ясуко и тя ми каза нещо много странно:

— Да се самоубиеш в Япония е много достойно, но да те видят по пижама в Япония не е достойно. Следователно да се самоубиеш по пижама е глупост — означава да смесиш нещо достойно с нещо не толкова достойно. Онова обаче, което е истински недостойно, е да умреш удушен на кучешка каишка.

В Япония, обясни ми Ясуко, най-достойно е да паднеш на колене и да прободеш вътрешностите си с нож, и след това някой приятел да ти отреже главата с един удар със самурайска сабя.

Продължих да търся подробности в интернет. Кои международни компании са дали подкупи на министъра?

Бързо излезе името на „Мяу Къмпани“ — международна компания за консервирана храна за котки. Потърсих страницата на „Мяу Къмпани“. „Мяу“ беше получила разрешение от министъра да лови всички китове, които пожелае, в морето на Япония, въпреки че китовете са изчезващ вид, като след това разрязва на парчета месото им, консервира го и продава консервите като храна за котки под находчивата, както ми се стори на мен, марка „Мяу“ — естествена храна за котки.

Търсенето по интернет ме отведе след това до една странна страница. Тази на ФОЖ, Фронт за освобождаване на животните. Стори ми се хумористична страница, защото имаше снимки на котки, кучета, маймуни и плъхове с черни шапки, които държат насочени напред пушки и картечници. Имаше и една снимка, която ме остави с отворена уста — снимката на министъра по пижама, как виси на една кучешка каишка от горния ъгъл на вратата.

Не, определено не беше достойно самоубийство. Езикът на човека висеше от устата, дълъг около 10 сантиметра, а от дюкяна на пижамата висеше отпуснатият му пенис, дълъг също 10 сантиметра.

Нещо естествено при удушаването на всеки бозайник с език и пенис. Технически, натискът върху трахеята изкарва езика вън от устата, а натискът върху каротидните артерии на врата прекъсва притока на кръв към тялото, което предизвиква ерекция на пениса. Така че еректиралият пенис вероятно се е показал от дюкяна на министъра и след 20 минути вероятно е останал да виси навън.

Увеличих пикселите на снимката, за да разгледам онова, което действително ме интересуваше — как каишката се беше задържала на вратата. Единственото, което се виждаше, беше, че каишката е здраво закрепена към горната част на ъгъла, забита с пирони или нещо подобно, както предполагах. С увеличени пиксели потърсих стълба или масичка и след това забелязах на пода, на около 40 сантиметра от единия бос крак на обесения, нещо бяло с черни шарки по него.

Увеличих още пикселите — беше играчка кит и имаше нещо написано отстрани.

Увеличих още пикселите, но снимката стана неясна на екрана.

Онова, което стана пределно ясно за мен, беше, че са самоубили министъра. Кой? Котките с черни шапки от ФОЖ.

Засмях се. Последното беше малко вероятно, но ФОЖ имаше нещо общо.

После отново се проснах върху плана, който покриваше пода на стаята ми като килим — план на райското кътче за риба тон в Ногокор, и забравих за случая. И не се сетих за него през цялата година, нито през следващата, докато приключвахме изграждането на райските кътчета за риба тон в нашите 7 фабрики за риба тон.

Много преди това в Париж ми връчват една награда. Мечтаната „Coup de Coeur“, наградата, която французите присъждат всяка година на най-добрия кулинарен продукт, нещо като Нобелова награда за кулинария.

Щастлива и напрегната се изправям от мястото си в театъра, за да се кача на сцената. Ясуко и леля бяха решили да се облека в бяло. Бяла риза от дебела коприна без яка, бели дънки и вечните ми работни ботуши от жълта кожа, само че нови. Сред най-уважаваните главни готвачи на света ходя по единствения начин, по който знам да ходя — като моряк, на всяка стъпка залепям цялата си подметка към пода.

Качвам се на осветената сцена и слушам виковете сред публиката. Свирене. Екзалтирани думи на френски. Тъй като не говоря френски, предполагам, че са похвали. Французите ми дават Нобелова награда, доколкото разбирам. Вдигам ръка и придобивам гордо изражение (изключително широко отворени очи и усмивка).

Церемониалмайсторът, слаб човек с червена папийонка на врата, ми подава с две ръце една позлатена награда.

Предполагам, че трябва да я взема, вземам я, а виковете се усилват, както и свиренето.

— Merci — казвам по микрофона, единствената дума на френски, която знам.

Тогава сред виковете, които идват от черните главички на публиката, се чува глас на кастилски испански:

— Освиркват те, защото си купила наградата. Твърдят, че ти я е купило твоето правителство, мексиканското.

Навеждам се към микрофона и казвам на испански с моя монотонен глас на аутистка, малко писклив от притеснение:

— Нямам представа. Не съм ходила в Мексико от около 5 години, макар че, да, запознах се с един кандидат за президент на страната, въпреки че загуби изборите и президент е друг господин, когото не познавам.

Тук-там се чува смях.

Някой се провиква с френски акцент:

— Да живее Масатлан!

Виковете и цвиленето се усилват, а испанецът сред публиката ми обяснява на много висок глас:

— Сега казват, че си откраднала наградата от един френски фермер, който отглежда трюфели в свинска тор. И че освен това твоето foie gras от риба тон, дори не е foie gras, защото как, по дяволите, може да има foie gras без гъска, и че си крадла и лъжкиня.

От страх ми се иска да уринирам. Церемониалмайсторът започва да си разменя мистериозни фрази и жестове с публиката, а аз се навеждам, за да оставя наградата на пода с паркет, защото французите ми се струват много ядосани и са много, и трябва да отида да уринирам, и освен това, доколкото знам, никога не съм се записвала за проклетия конкурс „Coup de Coeur“, който в крайна сметка е като Нобеловата награда, но не е. Така че слизам от сцената и тръгвам право към изхода на театъра, а докато ходя по червения килим, получавам удар с домат в едното око, а с другото успявам да видя красивото знаме на „Чисти морета“ — син кръг, който символизира планетата Земя.

— Murderer! — викат ми на английски, който разбирам.

— Убийца! — на испански.

— Assassin![5] — на френски.

Хората са с вдигнати юмруци зад 12 полицаи, които, хванати за ръце, пазят да не ми се нахвърлят отгоре.

Тогава някой от „Чисти морета“ плюе на асфалта и предполагам всички си мислят — чудесна идея, и всички плюят на асфалта. Вдясно от мен Ясуко ме вика и държи отворена отвътре вратата на една бяла лимузина.

На следващата сутрин закачам на една дървена закачалка красивата бяла копринена риза, изцапана с червено. Отварям вратата, за да я закача на дръжката от външната страна, за да я вземат от химическото чистене на хотела, и пред мен, облегнат на стената, с тъмни очила, с дъждобран в цвят каки, стои един много странен тип и пуши с кръстосани в глезените ботуши.

Казва ми на английски с френски акцент, като изпуска дима, докато говори:

— Чакам те, да тръгваме.

Отстъпвам една крачка назад в стаята и затварям бързо вратата. Този тип обаче поставя каубойския си ботуш между вратата и рамката. След това пъха ръката си с една позлатена табелка с релефни букви „Департамент по правосъдие“.

Отварям отново вратата и се предавам на заповедите на департамента по правосъдие на Франция.

— Следвай ме — нарежда субектът.

Подчинявам се. Ходя до него, като имитирам големите му крачки, до сантиметър.

Влизаме в асансьора, излизаме на рецепцията на хотела, където една госпожица свири на арфа. Чакат ни още 2-ма французи с тъмни очила, които пушат седнали на масата с плот от бял мрамор. Изправят се и заобиколена от тях излизам на улицата, където чака раздрънкан джип без покрив.

Учудвам се, че департаментът по правосъдие на Франция използва толкова потрошени коли, и отстъпвам назад.

— Това е секретен транспорт — казва ми един от мъжете и ме хваща за лакътя, Аз уплашено го сръгвам с лакът, а той ми предлага: — Тогава качи се сама.

Качвам се в джипа. Качват се всички.

Джипът пали и тогава същият тип, който сега седи до мен, се приближава. Аз се дърпам назад и той ми нарежда:

— Кротко.

Преглъщам, успокоявам се, а той ми слага лейкопласт на едното око, още един лейкопласт на другото око и отново ми нарежда:

— Отвори очи.

Наистина има хора идиоти — разбира се, че не мога да ги отворя, лейкопластите не ми позволяват да си вдигна клепачите.

Тогава покрива затворените ми с лейкопласт очи с черни пластмасови очила и мислите ми почерняват.

Голямо прецакване с тези французи. Кулинарните им награди са истинска свинщина, а секретният транспорт на техния департамент по правосъдие е още по-зле. Нямат затъмнени стъкла, нямат дори покрив, но вероятно точно в това е уловката.

Кой би заподозрял, че един напълно открит джип, който се движи сред трафика на Париж, е секретна кола?

След 30 минути шумът на моторите в града остава зад нас и сляпа зад тъмните очила, разпознавам с носа си широкото поле.

Мирисът на хлорофила — най-горе. Мирисът на сламата — по средата. До земята — сладкият и пикантен мирис на екскрементите на чифтокопитните бозайници.

[1] Blue tuna (англ.) — синя риба тон. — Б.пр. ↑

[2] True Blue Tuna (англ.) — истинска синя риба тон. — Б.пр. ↑

[3] Foie gras (фр.) — гъши дроб. — Б.пр. ↑

[4] Pilot Corporation (англ.) — най-големият японски производител на писалки, със седалище в Токио. — Б.пр. ↑

[5] Убийца. — Б.пр. ↑

15.

Свалят ми очилата.

Нареждат ми да си махна лейкопластите от очите.

Намираме се в някаква колиба с дървени стени. Аз седя на една маса с 2-ма от странните типове от джипа и с друг — още по-странен. Всички носят тъмни очила.

Тип 1 ми прошепва:

— Преди 15 години рибата тон със синя перка е била двойно по-голяма.

Информирам го:

— Така е. Но ние в „Тру Блу Туна“ ги угояваме в клетките на нашите ферми.

Тип 1 добавя:

— При вас порастват с една трета на дължина, макар че на ширина ги угоявате двойно. И овкусявате и оцветявате месото им с пикантни и червени водорасли, за да ги направите по-привлекателни, вкусни и продаваеми.

Придобивам гордо изражение и го осведомявам:

— Вярно е. Това е моят принос към индустрията, свързана с улова на риба тон.

Тип 2 се намесва:

— Кучка.

Отново 1-вият взема думата:

— Освен това преди 15 години синята риба тон в моретата беше 3 пъти повече.

2-рият пак се обажда:

— Голяма кучка.

Съобщавам им:

— Подозирам, че вие не сте от френския департамент по правосъдие.

Тип 3 отговаря:

— Такива сме, по дяволите. — (Превеждам буквално от английски). — Ние сме департаментът по правосъдие на МПЖ. Чувала ли си за МПЖ?

Питам:

— МПЖ или ФОЖ?

Третият, изключително разгневен, крещи:

— МПЖ! Милиция за правата на животните.

Кой знае откъде изниква този спомен. Да, на едно изложение на месната индустрия някой ги спомена, нарече ги луди терористи и разказа как една нощ отворили една по една хиляди клетки в една голяма ферма за кокошки и отнесли 900 хиляди кокошки, а друга нощ лудите от МПЖ отмъкнали норките от една ферма за норки.

— Да, чувала съм за вас — отговарям. — Вие крадете кокошки и норки.

2-рият доближава тъмните си очила до лицето ми:

— Не, кучко. Освобождаваме ги. Осигуряваме им по-добър живот. Разпределихме кокошките сред бедни фермери, за да живеят в двора на открито и да снасят яйца в просторни кокошарници, а норките пуснахме в гората.

Опитвам се да осмисля това, което казват.

— Вече разбирам — казвам. — Вие сте като „Чисти морета“, но се занимавате с кокошки и норки.

3-тият веднага се разгневява:

— Педалите от „Чисти морета“! Те вярват в митингите и преговорите със сенатори! Те вярват, че ще развълнуват общественото мнение със статии в списания! Те вярват в постепенната реформа на законите, за да може нещо да се случи след 100 години! Те, нещастните мухльовци, застават пред някой магазин за кожени изделия и пищят: не купувайте трупове, не купувайте! Те вчера, те разплакаха с вдигнати юмручета — убийца, убийца!

Поема си дъх, преди да ми довери тихо:

— Не, ние не сме от тях.

Аз:

— Вече разбирам.

3-тият:

— Ние сме онези, които са загубили търпение и са прекрачили линията на закона. Ние сме въоръжената ръка на животните, които не са хора. Ние сме продължението на Аз-а на измъчваните и принасяни в жертва животни. Следователно действаме като законни защитници, когато правим нещо за тях.

2-рият:

— Вече разбра ли, кучко?

1-вият ме информира:

— Ние сме нелегалната армия на активното състрадание. Нашият девиз е: насилието се заплаща с насилие, убийството с убийство. И ти, която си една от най-големите убийци на планетата, си сред нашите основни мишени.

На свой ред им заявявам:

— Искам, искам чаша вода.

2-рият:

— Умри, шибана кучко.

Преглъщам и коленете ми треперят.

1-вият:

— Трябва да знаеш, Карен Нието, че сме убийствено сериозни хора. Инжектирахме с отрова за плъхове 700 трупа на пуйки във Ванкувър тази година и предупредихме за това в интернет. Резултатът беше, че се продадоха малко трупове на пуйки този декември месец във Ванкувър, но 700 негодници, които все пак се заинатиха да ядат пуйка с малинов мармалад, изкараха Коледа с повръщане и гърчове. Как ти се струва?

— Не, не, не знам — казах.

По дяволите, старата ехолалия се беше възобновила.

1-вият:

— Отровихме също така една пратка с десерти „Марс“ в Лондон.

Аз:

— „Марс“, шоколадовите десерти?

2-рият:

— Да, вкусни са, нали?

Аз:

— Защо ги отровихте? Защитавате също така и шоколада ли?

2-рият:

— Никаква ирония или ще ти пръсна мозъка, кучко!

2-рият изважда пистолет и поставя студеното дуло на ухото ми. Започвам да се клатя леко на стола.

Казва:

— „Марс“ експериментираше с маймуни процеса на разваляне на зъбите. Представи си една маймуна в клетка със зъбобол и никой да не се погрижи за нея. Представяш ли си? Питам те, представяш ли си?

— Представям си, си, си го отлично — казвам ужасена, без да преставам да се клатя.

3-тият се радва:

— Ами „Марс“ вече не експериментира със зъбите на маймуните. Как ти се струва?

Аз, почти без глас:

— Колко, колко хубаво.

1:

— Но нека да поговорим сега за „Тру Блу Туна“. Затова сме те довели тук.

Аз:

— Но би ли могъл този господин да свали своя, своя, своя…

2:

— Да сваля пистолета си?

3:

— Свали си пистолета, мухльо.

2 сваля пистолета си и 1 отново взема думата:

— Вие сте унищожили за 10 години 2/3 от вида риба тон.

— Не, не „Тру Блу Туна“ — информирам ги. — Има 523 компании за улов на риба тон, риба тон на планетата.

1:

— Но най-ужасната е „Тру Блу Туна“. Тя е и най-голямата, държи 40% от улова на риба тон, също така е повишила цената на рибата тон до стратосферата. Превърнала я е в най-желаното съкровище на моретата. Дай ми списанието.

1 казва това, а 2 отива до един рафт и носи някакво списание. „Икономист“. На корицата е Гоулд, който показва в усмивка всичките си зъби.

1 разгръща списанието и казва:

— Цитирам твоя съдружник, Ърнест Гоулд, от едно негово интервю. „Успехът на «Блу Туна» е най-вече в концепцията. Това, което направихме, беше, че изравнихме цената на синята риба тон с тази на среброто.“

— Сега — обръща се към мен 1 и оставя списанието на масата. — Нека те попитам направо.

2 се намесва:

— Кучка.

1:

— Как убеждаваш бедните рибари от Либия да не излизат в морето със своите корабчета за улов на сардини и да не хванат всичката риба тон, която могат? Как, ако 1 отраснала риба тон с размери 2 метра на 30 сантиметра може да се продаде за 173 хиляди долара?

Отговарям:

— С квоти, международни риболовни квоти. Ограничаваш риболова, риболова.

3:

— А, да, квотите на МКЗРТ. Международната конспирация за затриване на рибата тон.

— Извинете — поправям го Аз много тихо, — МКЗРТ означава Международна комисия за запазване на рибата тон, тон.

1:

— С това темпо на риболов през 2015 година в океаните няма да има синя риба тон. Поредният изчезнал вид, но какво от това? Тогава ще намериш някой друг вид, който да приравниш с цената на среброто, нали така? През 1950 година започна индустриалното избиване на морските видове и към 2050 година океанът ще представлява огромен басейн на смъртта — чиста вода със сол и планктон. Ще ближе с езиците си бреговете на континентите.

— Искам — казвам — да уринирам, уринирам.

2 шепне на ухото ми:

— Уринирай като орангутаните в техните клетки в зоопарка.

3:

— През 2070 година планетата Земя ще бъде обитавана само от хората. Може да има кучета и котки, мравки и плъхове, а в морето — само пихтиести медузи. Макар че и това не е сигурно.

2:

— Да, ако ние го разрешим.

1 преплита пръстите на двете си ръце пред лицето си и казва:

— Това е сделката, която ти предлагаме, Карен Нието. Разполагаш с 6 месеца, за да затвориш твоите фабрики за риба тон, ако не искаш след 6 месеца самолетът, в който пътуваш, да избухне в небето на хиляди парчета.

2:

— БУМ!

Урината ми се стича по крачола на черните дънки и образува локва под ботуша ми.

Типът с мазната коса ми сваля тъмните непрозрачни очила, след това ми маха единия лейкопласт, а после другия. Отново се намираме пред хотела, вече и двамата на тротоара. Подава ми една визитна картичка.

МПЖ-ARM

Animalrightsmilitia.net

Давам му моята.

Карен Нието

Engineer in human slaughter[1]

0044 5678 9055

— Адресът ти? — пита той.

— Нямам дом.

— Пътуваш от хотел в хотел?

— Да.

— Но можем да те открием на мобилния телефон?

— Точно така.

— Вземи — казва типът. — Подарък за сбогуване. Ето, отвори си ръката.

Отварям я.

Типът оставя върху дланта ми един самолет, дълъг 10 сантиметра.

Стоманен, с прозрачни прозорчета, а от корпуса му се подават 2 гумени колелца. Все още разглеждам миниатюрата, когато типът ми казва:

— И още нещо — не говори с полицията или последствията ще бъдат зверски.

Покатерва се в раздрънкания джип и потегля.

Взема от дланта ми самолетчето, като го хваща за едното крило, и го слага в найлонов плик, който затваря и пъха в джоба на сакото си. Детективът от Интерпол.

— Предполагам, че сте го докосвали навсякъде — казва.

Потвърждавам, че, че да.

— Жалко — казва той. — Все пак може да е останал някой пръстов отпечатък. За останалото не се тревожете. Те са некадърници.

Прокарва ръка през храсталака на черната си коса. Светлосив костюм, черна вратовръзка, брадичка с трапчинка, с безупречен британски английски, макар че е португалец.

Седим в тръстикови столове на терасата пред моите 3 стаи на 6-ия етаж на хотел „Каеиро“ в Пуерто де Каеиро. Спалнята ми. Работната ми стая. Стаята на моята асистентка Ясуко.

По небето няма нито един облак. Червените керемиди на къщите блестят на светлината.

— Защо казвате, че са некадърни? — питам.

— Представете си следното. Организация без лидер. Без йерархия. Без пари. Без централизиран контрол. С една страница в интернет. Това е всичко, което имат. Организация, но като цяло дезорганизирана.

Продължава:

— Ще ви разкажа за един от първите им успехи. Някакъв тип сложил самоделна бомба в джоба на палто от тюленова кожа, окачил го между дрехите в един магазин за кожени дрехи и когато избухнала, обявил успеха на МПЖ на интернет страницата й. Друг тип, от друга държава, го прочел, разпечатал от интернет наръчник за сглобяване на бомби, направил своята бомба в банята на дома си, поставил я в друга кожена дреха, елек от шилешка кожа, който оставил в друг магазин за кожени дрехи между закачалките с други кожени дрехи, но глупакът не настроил добре бомбата, така че не избухнала и никой не разбрал за провала, освен нас, които бяхме потърсени година по-късно от собственика на магазина, който изпаднал в истерия, защото намерил бомбата.

— Значи действат като мравуняк — казвам.

— Мравуняк? Какво искате да кажете?

— Така действа мравунякът. Без централизиран контрол. Без конкретни цели. На базата на имитация. Една мравка покрива някаква подземна дупка с парче лист и други мравки се спират да наблюдават. Ако идеята им се струва добра, помагат, ако не — продължават по тунела.

— А — казва детективът. — Ами царицата майка?

— Какво за царицата майка? — питам.

— Царицата майка няма ли централизирана власт над мравуняка?

— Не. Царицата майка снася хиляди яйца. Технически тя е майката на всички мравки в мравуняка и затова е толкова важна. Но тя няма никакъв контрол над другите мравки.

— Ами тогава защо е царица?

— Защото, когато хората започнали да изучават мравуняците преди 24 века, те се запитали кой командва в това общество? Някой трябвало да командва според тях, защото хората никога не били създавали общества, в които някой да не командва, а другите да се подчиняват. И тогава забелязали, че мравките се грижат много за мравката майка, а тя не правела нищо друго, освен да лежи и да се възпроизвежда, и казали: ясно, тази, която не прави нищо и всички се грижат за нея, трябва да е тази, която управлява. И я нарекли царица.

— Аха — казва детективът. — Така е било преди 24 века, но защо продължаваме да я наричаме царица майка и сега?

— Идиотщина — казвам аз.

— Аха — кима отново той. — Ясно, ясно — и се чеше по темето. — Извинете ме за глупостта — казва.

И после пита нещо по-любопитно:

— А има ли мравки полицаи? Тоест мравки, които следят всички други да си вършат работата и да не напускат редиците. Със сигурност някой следи поне да не напускат редиците. Искам да кажа, ако не беше така, нямаше да съществува този забележителен ред в мравуняците.

— Не — казвам му аз. — Няма мравки полицаи.

Полицаят от Интерпол изглежда много притеснен от липсата на мравки полицаи. После казва със сбърчено чело:

— Ами да, такива са всъщност тези анархисти. Нямат централизиран контрол, нито йерархия и действат по имитация. През 2004 година например започнаха масови нападения на кокошарници. Една група пусна кокошките от голяма ферма в Канада — новина, която се разпространи по интернет. Вдъхновени от това, други групи направиха същото в Дания, Белгия, Швеция, Финландия и Северна Америка. Искам да кажа, че тези кучи синове пуснаха милиони кокошки от стотици кокошарници, загубиха се милиони долари и в птицевъдството настана паника. Накрая, близо до Санкт Петербург поредната група се беше насочила да отвори клетките на един кокошарник, но там се намеси руската полиция, задържа ги, изпрати ги в Сибир и в Сибир освободителите на кокошки изчезнаха. Просто така, стопиха се в снега. И се прекрати освобождаването на кокошки. Тоест, прекрати се до днес.

Един келнер поставя две чаши портокалов сок на масичката пред нас.

— И така, това също ни пречи да ги унищожим — продължава загрижено детективът. — Това, че са като мравуняк, без централизиран контрол. При други организации отстраняваш шефа и организацията се разпада. Открадваш архива с членовете и вече можеш да ги арестуваш. След като няма шеф или архив, няма смисъл дори да се прониква сред тях, защото никой член не познава други хора, освен членовете на своята група.

Вдига чашата и отпива глътка сок. Аз си мисля, че МПЖ не са некадърници, а много ефективна организация. И потъвам в „режим на некомуникация“, докато детективът продължава със своето дрън-дрън-дрън, седнал вляво от мен.

Докато в един момент забелязвам сред неговото дрън-дрън-дрън едни думи, които ме събуждат:

— Във връзка със заплахата за живота ви.

— Какво? — питам отново разтревожена.

— Вижте, забравете това. Едно от малкото правила на терористите еколози е да не нараняват живи същества. Да повреждат имущество, може би. Да заплашват, разбира се, това е основната им дейност, да вдъхват страх. Никога обаче не са убили някого. Би било безсмислено да убиват, ако са ръката на активното състрадание, както твърдят те самите.

— Въпреки че ми казаха, че ще ме убият? — питам.

Детективът изпива последната глътка от сока и оставя чашата на масичката между нас.

— Така е — казва, — въпреки че са ви го казали. Нашите статистики сочат, че обикновено заплашват веднъж. Откриват човек, когото мразят, заплашват го, включително с убийство, изпитват удовлетворение, като го публикуват на интернет страницата си и с това се приключва. Ще ви го кажа така. Ако до 6 месеца не чуете отново за тях, значи сте се превърнала в забавление за празници на еколозите.

Питам го:

— Ами убийството на министъра на риболова и земеделието в Япония?

— Какво искате да кажете?

Разказвам му накратко какво имам предвид.

Тъй като не ме разбира, изваждам тетрадката си, рисувам врата и обесен човек в пижама как виси на кучешка каишка, закована за горния ъгъл на вратата, с извадени навън език и пенис, докато обяснявам невъзможността министърът да е решил да се обеси така.

Детективът гледа рисунката ми дълго време.

— Прилича на снимка — казва и продължава да я гледа.

Уточнявам:

— Почти снимка.

— Пижамата на министъра има дори райенца — казва той.

— Имаше райенца. Беше бяла със сини вертикални райенца.

— Може ли да я задържа? — пита.

Казвам му, че да, той слага на коленете си чанта за документи, отваря я, изважда един кафяв плик за писма и прибира рисунката ми в плика, който поставя в чантата.

Аз настоявам:

— Един месец след самоубийството в страницата на МПЖ се появи новината, нарекоха го убийство и го приписаха на една от групите си в Япония.

— А, да — казва той, — така правят те. Приписват си най-различни действия. Знаете ли, че си приписаха цунамито на остров Суматра?

Притеснявам се:

— Наистина ли?

— Така е. Огромните вълни пометоха селищата на острова, убиха десетки хиляди души, а други оставиха потънали в мизерия. Тези нещастници разпространиха обяснението, че Майката Природа отмъщава за убийството на китовете, и разбира се, те смятат себе си за преки роднини на Майката Природа.

Замислям се, че тази верига от причини и следствия и това деклариране на роднинство не трябва да се отхвърля толкова лесно, но детективът взема думата отново:

— Така, записвам си вашата, да кажем, хипотеза, във връзка с японския министър, но повтарям, че според нашите сведения ФОЖ и МПЖ никога не са убивали някого. Въпреки някои пристъпи на реторичен гняв, активистите еколози разпалено декларират любовта си към живота.

Отново ме поглежда в очите и Аз поглеждам встрани.

— Не се обиждайте — казва. — Извинете ме, ако съм ви обидил. Обещавам ви, че ще разпространя хипотезата ви в агенцията.

Подема отново:

— Колкото до вашето имущество, него вече могат да се опитат да атакуват и имам нареждане от вашия съдружник, господин Гоулд, да не се пестят средства, за да бъде предпазено. Ще засилим мерките за безопасност срещу пожар във фабриките за риба тон, ще поставим аларми и контролни постове с пазачи и детектори за метали на входовете, и ще сложим видеокамери, за да наблюдаваме движението във всяко помещение. Всичко това всъщност, освен че ще бъде защита, ще ви помогне да контролирате служителите си.

Прави нещо изключително странно — затваря едното си око, а Аз гледам върха на единия си ботуш.

— А във връзка с личната ви сигурност — чувам как продължава, — аз лично ще разговарям с администрацията на хотелите, където отсядате обикновено, за някои предпазни мерки.

— Какви например? — питам.

— Основната — ще ги снабдя със скенери за карти, ако нямат. В миналото, през 90-те години на миналия век, МПЖ изпрати писма бомби на различни учени и на премиера на Англия. Никое от тях нямаше по-сериозни последствия от изгаряния по лицето и ръцете на получателите и много съобщения в пресата, което те ценят най-много — популярността.

Изважда от джоба на гърдите си бяла копринена кърпичка и попива потта от челото.

— Колко е топло в Пуерто де Каеиро — казва. — Много добре за изкарване на ваканцията, много зле за работа. Имали сте преподавател в университета, доктор Чарлз Хънтингтън, нали?

Изправям гърба си в тръстиковия стол:

— Да. Има ли нещо общо с МПЖ?

— Твърде много за собственото му добруване. През 2003 година на стадиона в Ню Йорк МПЖ взривили колата му и му предложили мир, ако престане да строи кланици. Не им обърнал внимание, така че изгорили къщата му, но когато не е бил там, а имал часове в близкия университет, затова не е пострадал. След това ексхумирали трупа на майка му и го поставили в леглото в стаята му в мотела, където се бил преместил да живее. Нещо мръднало в главата на Хънтингтън. Откакто намерил мъртвата си майка в леглото, започнал да има панически пристъпи. Започнал да се разхожда бос през нощта, по бордюра на пътя. Пенсионирал се, бил на 82 години все пак, и се оттеглил да живее в приют за душевно болни. Интересното било кои били участниците в групата, която го изплашила до лудост.

— Кои?

— Познайте. Вие ги познавате.

— Бившите му студенти?

— Не. Опитайте пак.

— Нямам представа.

— В групата имало само един човек. Неговият асистент от 30 години, някой си Габриел Шорт.

— Не знам какво да кажа — казвам.

— Да, учудващо е, нали?

— А възможно ли е Шорт да е свързан с моето отвличане?

— Невъзможно. Горкият нещастник е в затвора и ще бъде там през следващите 19 години.

Кръстосва крака, черните обувки приличат на балетни, от тънка и гъвкава кожа.

Така мина сутринта ми, в информиране от монолога на детектив Иняки Бейосо за подвизите и провалите на МПЖ.

Накрая ми дава няколко наставления.

— Незабавно ни уведомете, за какъвто и да е контакт, който установят с вас, ако се свържат с вас. Казвате, че ползвате само мобилен телефон, не друг. Тогава запазете телефонния номер, който се отбележи в апарата ви. От друга страна, ако получите писмо без подател или от непознат подател, не го отваряйте. И веднага ми се обадете. Накрая, нещо за вашите куфари, когато пътувате.

— Пътувам без куфари — казвам. — Нося само чанта за документи с чисти дънки и риза, както и компютъра ми.

— А! — възкликва.

И изведнъж развеселен ме пита:

— Ще ми дадете ли автограф на рисунката? Слага на масичката между нас рисунката на обесения в пижама министър и я подписвам в единия ъгъл.

— Винаги ще има зле адаптирани хора — уверява ме вече изправен елегантният детектив. — Безделници скандалджии. Умствено изостанали.

Усмихва ми се, поглеждам ботушите си и се готвя да му обясня, че макар и да съм изостанала в някои неща, в други имам забележителни способности. Тогава обаче той ми задава най-изненадващите 2 въпроса от цялата сутрин:

— Знаете ли малкия бар „Алберто де ла Пунта Асул“ в Пуерто де Каеиро? Един бар с тераса към морето, където може да се пие шампанско и да се говори на лунна светлина.

Отговарям му:

— Не, не пия.

— А — казва той. — Разбирам. А обичате ли да ходите на кино?

— Никак — отговарям.

Настава тишина, по време на която горе в небето минава една черна лястовица.

Иняки Бейосо казва:

— Беше удоволствие да поговоря с толкова любезна дама.

Навежда торса си и тръгва с гъвкавите като цвички обувки.

[1] Engineer in human slaughter (англ.) — Инженер по хуманно умъртвяване. — Б.пр. ↑

16.

Един следобед звъни мобилният ми телефон в стаята в Пуерто де Каеиро.

— Доня Карен, добър ден, хвърлят хайвер.

След 10 минути съм на кея с моя син водолазен костюм, с поставен отпред визьор, заобиколена от рибарите и капитаните, също толкова възбудени като мен.

— Женските хвърлят хайвер, доня Карен!

— Никога риба тон в плен не е хвърляла хайвер, доня Карен!

— Не е точно така! — отговарям развълнувано. — Имало е случаи на 3 места на планетата! Но трябва да видим дали тук ще се родят риби тон!

При всички положения никой не обръща внимание на моите уточнения на аутистка, дори Аз самата, и нареждам:

— Видеокамерата! Една лодка! Ти, ти и ти — настигнете ме под водата.

Скачам от лодката с тежката камера на гърба, потапям се 5, 10 метра и плувам с плавниците, за да се доближа до решетките на райското кътче.

Вдигам камерата, включвам я — зад решетките на клетката рибите тон обикалят около острова с червените корали с очевидно ритуално поведение.

Ритуално поведение — така се нарича целенасоченото и повтарящо се поведение на група живи същества.

Изведнъж от групата, която продължава да обикаля острова, се отделят 5 риби тон и бързо се отдалечават. След това в далечината започват да плуват по-бавно. И отново се забързват, като се гонят помежду си и описват полегнали 8-ци.

Тоест:

Една риба тон изпуска червеникав облак. Това са микроскопичните яйца, предполагам. Червеникав облак, който остава да плува, докато 5-те риби тон влизат отново в забързаната фаза.

Пресичат бързо червеникавия облак и тогава другите 4 риби тон изхвърлят нещо бяло.

3-мата капитани във водолазните си костюми плуват към мен. Насочват биноклите си към мястото, накъдето гледа моята камера.

И тогава друга група от 4 риби тон се откъсва от пасажа, който продължава да обикаля червения остров. И отново групата се отдалечава и се преследва скоростно, като прави осмица.

Женската изпуска червен облак с невидими за окото яйчица. Мъжките пресичат червения облак и го смесват със своя бял облак сперма.

Така 7 групи риби тон оплождат яйца този следобед в Пуерто де Каеиро. Този следобед, който преминава в нощ.

Водата изстива, стъмва се. Качваме се на лодките, под звездното небе се завръщаме във фабриката за риба тон и говорим за хилядите години, през които животът е усъвършенствал хвърлянето на хайвер от рибата тон. Оплождането се случва в хладен и оранжев следобед, за да може през нощта студеното и тъмно море да служи за инкубатор.

Облякохме си сухи дрехи и изгледахме видеоматериала на бялата стена заедно с другите капитани.

Всеки червен или бял облак, изпуснат от нашите риби тон, ни кара да ръкопляскаме, да се поздравяваме — тези, които гледаме прожекцията в стаята за събрания.

Запалва се светлината, един капитан отваря бутилка сидер. Бум! И от бутилката пада пяна в една чаша, после във втора и в трета, докато друг капитан раздава пури.

— Изпушете една пура, шефке — казва с уругвайския си акцент. — В крайна сметка, тези яйца със сперма са ваши деца.

— Не — уточнявам. — Само ако от тях се родят малки рибки, които, след като пораснат, ще се превърнат в риби тон. Нещо, което никога не се е случвало в плен.

Но оптимизмът на капитаните не се интересува от аргументи. Смеят се, а Аз не. Вземам сериозно пурата, слагам я в устата си, поднасят ми запалка, всмуквам и димът ме задушава.

— Шефката е Магьосникът от Оз на рибата тон — смее се един капитан.

Всички се съгласяват и изпускат дима.

— Шефката е Флейтистката на рибата тон в Атлантическия океан — казва друг капитан.

Не разбирам за какво говорят, оставям ги да пият и пушат и отивам да спя.

На зазоряване ме събужда обаждането на Гоулд по мобилния телефон.

— Карен, получих видеозаписа. Това е първият видеозапис на хвърляне на хайвер на риба тон в историята. Даваш ли си сметка?

— Давам си сметка — казвам с глава под чаршафите.

— Карен, скъпа, слушай внимателно. Това е също толкова значимо събитие, колкото първата стъпка на човека на Луната.

— Не е вярно — казвам по мобилния телефон. — Ще бъде — казвам му, — ако от това оплождане действително се родят риби тон.

— Ако се родят риби тон в плен — обяснявам на леля Исабеле към обяд, докато се разхождам по кея, който се врязва в блестящото от слънцето море, — ще бъде началото на нов вид връзка между рибата тон и хората.

— Трябва да го публикуваш някъде — казва тя от падащата нощ в Оахака. — Нека се обадя на една приятелка, която пише в списание „Нейчър“[1].

Този следобед отново се случва. Пасажът риба тон обикаля ритуално червения остров. Групите от 3 или 5 мъжки и 1 женска се откъсват, за да описват своите осмици, да хвърлят хайвер и да еякулират.

И групата наблюдатели от племето на хората, плюс един хибрид, който съм Аз, записваме с видеокамера извън райското кътче.

И така 14 следобеда в морето в Пуерто де Каеиро.

Докато един следобед камерата улавя първата малка рибка тон, която плува самостоятелно във водата — прозрачносиня рибка, миниатюрна риба тон, всичко й беше на мястото си.

Когато гледам заедно с капитаните видеозаписа с 54-те малки рибки тон, тишината е толкова пълна, че се чува бръмченето на проектора.

Като се запали светлината в залата, отново отварят бутилки сидер и отново някой предлага пури. Тогава уругвайският капитан ме моли всички да отидем в старата столова, където имат изненада за мен.

Едната стена на трапезарията е цялата покрита със снимката на малка рибка тон.

Премислям 30 секунди и накрая я дешифрирам.

— Увеличение на кадър, заснет с видеокамера — казвам.

Уругваецът си сваля капитанската шапка, слага я под мишница и надига чаша сидер.

— За първородния син на госпожата! — заявява.

Побеснявам:

— СВАЛЕТЕ СИ ЧАШИТЕ! — нареждам.

Както много пъти досега, склонността на хората към употребата на метафори ми изглежда изключително опасна и се опитвам да им го обясня. Питам ги:

— Какво ще стане, ако до пресата достигне, че имам дете риба тон? Това със сигурност ще противоречи на Дарвин и на целия опит на човешкия род. Така че, забранявам ви да повтаряте, че съм майка на тази рибка. Или че съм вашият Магьосник от Оз, или вашата Флейтистка, или цялата тази помия от метафори.

След един месец 103 малки рибки тон са в процес на равномерно увеличаване на размерите си. Всеки 3 дни удвояват размера си. Големите риби тон вече са прекратили ритуалното си поведение и дори напротив, показват раздразнение едни към други. Удари с опашка, с глава.

На сушата нещата също са се променили.

От пресата ни посещават всекидневно, интервюират капитаните и отнасят снимките на малки рибки, които капитаните им подаряват. Новината се разпространява в интернет, в страниците за земеделие и зоотехника. Телевизионният канал „Нешънъл Джиографик“ показва някои снимки на малки рибки, които се превръщат в риби, а в Япония се появява един репортаж по телевизията, в който все пак се случва трагедията, от която толкова се страхувах.

Както ми превежда Ясуко по мобилния телефон, докато 2-те гледаме на компютъра клипа на репортажа, твърди се, че Карен Нието е майка на стотици риби тон и че ги храни всеки следобед от лодка, като дава на всяка от тях мляко в бебешки биберони.

— Правилно, като се има предвид тази шибана снимка — казвам й.

Снимката на една лодка в далечина, където една гологлава жена с бяла риза е наведена над носа с бебешки биберон, от който бозае млада риба тон, чиято глава едва се подава от морето.

Ясуко казва:

— Изглеждаш добре. С оформени мускули, слаба.

— Как да ти обясня?! — повишавам глас. — Това е шибан фотомонтаж. Една шибана метафора, която се превърна в поредната шибана лъжа. Затова Аз не позволявам в езиковата ми система да навлизат метафори. Метафорите изкривяват информацията от реалността. Защо, по дяволите, вие не можете да живеете извън метафорите?

Гласът на Ясуко ми отговаря по мобилния телефон:

— Защото е така. Защото реалността, такава, каквато е, не е достатъчна.

— За какво говориш? За какво не е достатъчна?

— Не знам, Карен. За да се чувстваме защитени, предполагам. Реалността винаги поражда страх.

— Реалността поражда страх — казвам Аз — и още по-лошо. Реалността поражда глад. Поражда ужас. Може да те разболее. И със сигурност те убива. Но реалността е единственото реално нещо, останалото са метафори в шибаната ти глава!

— Отново ми викаш — казва Ясуко с гласчето си, като отделя всяка сричка, и прекъсвам.

Хвърлям мобилния телефон срещу стената и той пада на парчета на пода.

Един следобед се случва нещо, от което гневът ми прелива — хващаме шпионин, водолаз, въоръжен с камера за подводно снимане близо до райското кътче.

Довеждат ми го в хотела, както са го заловили — с поставен визьор, зелените плавници са закачени на едното рамо, а на другото виси тежката камера за подводно снимане. На терасата той не иска нито да си махне визьора, нито да ми предаде камерата.

— Махни си го и ми я дай — настоявам.

Обграден от 2-ма капитани, клати глава за отказ. Здравеняк с моя ръст, тоест около 1,85.

Приближавам се, хващам врата му с едната ръка и с показалеца натискам каротидната му артерия. С другата ръка издърпвам първо визьора от главата му, а после му изтръгвам камерата.

Когато го пускам, вика на английски, който звучи като мяукане на котка, че ще ме съди и други глупости. Оказва се, че очите му са дръпнати и е китаец.

Разглеждам камерата. Добра е, „Олимп“ 8080, но моята е по-добра, „Сони“ 9556, така че моля да ми донесат една брадва от регистратурата, за да я унищожа.

Носят ми нещо подобно, бейзболна бухалка. Поставям олимпа на пода и го счупвам с удари. И го правя, докато шибаният китаец продължава да крещи, а 2-мата капитани чакат със скръстени ръце.

Този следобед се срещам на кея с капитаните от флотата. Усмихват се в своите безупречно бели униформи и шапки.

— Добре — казвам Аз, която, напротив, съм много вдървена и нервна. — Време е за работа.

— Доня Карен — моли ме уругвайският капитан, — поздравете ни, преди да започнете да ни давате заповеди. В крайна сметка с вас сме отгледали вече 110 дечица тон.

— Добре — въздъхвам и се опитвам да не се ядосвам. — Добър ден, капитани.

Отговарят в хор:

— Добър ден, майко Карен.

Всички се смеят.

Чакам да млъкнат и отново да се чува как следобедното море се разбива ритмично в бетона на кея.

— Добре — подемам пак, — сега, когато имат поколение, рибите тон искат да си ходят и са неспокойни.

Всички се съгласяват.

— Вие също сте неспокойни. Както и Аз. Нарича се поведение при несигурност.

Отново се съгласяват.

— Следователно — казвам Аз — трябва да преминем към нашето поведение при сигурност. Да се подготвят пистолетите със сгъстен въздух, ковчезите с лед, да се направи разписание на самолетите и да се предупредят пазарите.

Капитаните не помръдват, гледат ме безмълвно, с изключение на уругваеца, който върти шапката си в ръце и най-накрая пита:

— Ще ги убием ли?

— Всички възрастни — отговарям.

— А новородените?

— Когато пораснат — казвам. — Доколкото знам, изхранваме се, като ги убиваме.

Минава още време, през което шапката продължава да се върти. После всички едновременно се насочваме към всекидневните си задачи на убийци.

[1] Nature (англ.) — Природа. — Б.пр. ↑

17.

През следващите месеци животът отново се превръща в поредица от големи и малки събития, без нищо необичайно.

Присъждат ми медала на Комитета за защита на хуманното умъртвяване на животни — същия, който виси на един пирон на стената на стаята ми в Масатлан, но принадлежи на Чарлз Хънтингтън. Ясуко отива да го получи вместо мен.

Приключвам с преустройството на 7-те фабрики за риба тон на брега на Средиземно море и всяка от тях разполага с райско кътче за риба тон, временно райско кътче, докато настъпи денят на клането.

Пиша статията за списание „Нейчър“ със заглавие, което предварително знам, че звучи твърде силно. „Динамика на хвърляне на хайвера, ухажване, оплождане и израстване на малки сини риби тон в плен“.

Скандал в месната и риболовната индустрия! Хаос във всички факултети по биология на планетата!

Както показват стотиците имейли до „Нейчър“, по-специално скандализират 2 неща. Че в текста ми няма цитирана литература и че моите схеми и графики заемат по-голямата част от статията.

Тогава „Нейчър“ ме канят да продължа да публикувам каквото искам и когато искам.

Следващата ми статия се казва „Динамика на обучението на homo sapiens според инструкциите на Декарт (или защо Дарвин не е бил приет в репертоара на поведение на човешкия род)“.

Не я публикуват. Искат да пиша само за онова, което те наричат „начините за риболов и изграждане на ферми през 21-ви век“. Така правя, но в следващата ми статия вмъквам, ей така, между другото, в долната част на страницата този параграф, сякаш е цитат:

„След публикуването на «Произход на видовете» на Чарлз Дарвин в края на 19-и век е жалко, че не са били събрани всички книги на Декарт на една купчина и не са били изгорени. Ако това се е било случило, тези нови форми на връзка с животните е щяло да бъдат открити през 19-и век, а не през 21-ви век, когато фауната на планетата е в опасност. Трябва да се направи тази клада с книгите на Декарт веднъж завинаги. Да ги изгорим!“

Статията се публикува, но без този параграф.

Пишат ми кратък имейл:

„Нейчър“ не публикува послания с омраза и още по-малко послания, които подтикват към изгаряне на книги.

Честно казано, не разбирам защо да не се изгарят погрешните книги. Единственото, което правят, е да отвличат вниманието от книгите, които допускат по-малко грешки в мисленето, а мисленето трябва да бъде прогресивна наука. Искам да кажа, човешкият род би трябвало да се научи да мисли все по-добре и по-лесно, и по-щастливо.

Искам да кажа, ако Аз бях световен секретар по въпросите на образованието, щях да изгоря всички книги на Декарт, но не само тях. А също така всички книги на всички писатели, които мислят като Декарт, а те са приблизително 99% от тези, които са публикувани през последните 3 века. За това биха ми благодарили студентите, дърветата и фауната.

От своя страна, Гоулд публикува своята книга „Profit (a love story)“ — „Печалба (една любовна история)“. Книгата се задържа на първо място по продажба в Северна Америка в продължение на 11 месеца и се преведе на 17 езика. Не е ясно дали някой печели милиони долари, благодарение на това че я е прочел, но е сигурно, че Гоулд — да. С печалбата на автор си купи нов реактивен самолет и ми подари предишния си — напълно оборудван и с пилот в черна униформа с позлатени отличителни знаци.

Вървим Аз и Ясуко по пистата за кацане към белия самолет с едно G на опашката, на вратата ни чака елегантният пилот, облечен в черна униформа с позлатени отличителни знаци. Ясуко прошепва:

— Гоулд те лъже.

— Гоулд никога не лъже — ядосвам се.

— Ха-ха — изсмива се сухо Ясуко. — Не приходите от книгата го направиха толкова щедър към теб. Причината са приходите от твоята лампа за убиване на мухи, най-добрата сделка в живота на Гоулд.

Качваме се по стълбичката и се замислям, че може да е вярно. Моята електрическа лампа за убиване на мухи, за която рядко се сещам, е разпространена из целия свят, вярно, с по-добър дизайн, който съединява светещите тръби и таблата с вода в едно цяло.

В малки и големи ресторанти, в цехове за опаковане на храна, в хотели на места с горещ климат. Включително присъства в галерията „Саачи“[1] в Лондон, там един творец е окачил електрическа лампа за убиване на мухи във витрина до изгнило ребро от говедо, което осигурява постоянен приток на мухи към светещите тръби, където те се изпържват със звука зззззз.

Всъщност това е същият творец, който преди години постави едно шиле в стъкленица, пълна с формол, тя се намира в същата галерия и се смята за началото на постмодерното изкуство (!), и за когото Гоулд преди 5 години в офиса си на 132-рия етаж в Шанхай ми каза:

— Той е гений на рекламата.

Ясуко ми казва, докато влизаме в самолета:

— Ти си идеалният съдружник за Гоулд. Работиш и спиш, нищо друго не правиш. Не следиш сметките с твоя процентен дял от печалбата и твоите представителни разходи са минимални — например, да ти донесат в хотелската стая студено кисело мляко.

Елегантният пилот ни кани да седнем на кожените седалки с меден цвят. Сядаме и му поръчвам мартини, като уточнявам да бъде с много алкохол, и докато Ясуко продължава да говори много притеснено как Гоулд ме лъже, Аз се изключвам от човешкия език и я чувам като бръмчене. Натискам бутончетата на ръчката на седалката, които отпускат облегалката назад, вдигат нагоре опората за крака, правят мястото хоризонтално като легло и отново го превръщат в кресло.

Когато капитанът се връща с мартинито на една сребърна табличка, му казвам:

— Това е за Ясуко.

И Ясуко най-накрая престава да се оплаква от Гоулд, за да го изпие.

Добре, Ясуко е доктор по търговия, но на мен не ми се струва никак зле бял реактивен самолет в замяна на лампа за убиване на мухи.

Още нещо се случва през тези месеци. На всяко 15-то число от месеца, независимо на кое пристанище се намирам, получавам в хотела, в който съм, бял плик без подател с 2 ножчета за бръснене.

Да, знам, знам. Сега, като пиша това, знам, че е трябвало да уведомя незабавно детектива от Интерпол. Първия път обаче, когато получавам плика, се вижда, че съдържа 2 гладки предмета, сещам се за Рикардо и листата от лимоново дърво, които ми изпращаше в бял плик години наред, докато бях в университета, и го отварям.

Но защо продължавам да отварям следващите пликове, без да уведомя детектива? По различни причини, всичките са лични:

1. Както казах, напомнят ми за Рикардо и за 2-те листа от лимоново дърво, които ми изпращаше.

2. Аз съм от последните хора на планетата, които използват ножчета за бръснене, и знам колко е трудно да се намери откъде да се купят.

и

3. Отново — това са 2 прости ножчета и както и да бъдат погледнати, на тях не е изписана никаква заплаха.

Както и да е. Това, че не се обадих на Интерпол, щеше да има непоправими последствия за мен и за много хора. Това, което правя обаче всеки месец, когато получа ножчетата, е да ги прибера. Една вечер, когато забелязвам в огледалото, че косата ми е пораснала 7 сантиметра от кожата, отварям чантата си за документи, вземам един от 5-те плика с ножчета, защипани с кламер, изваждам едно ножче и най-накрая го включвам в употреба.

Поставям го в стоманената самобръсначка и се избръсвам от глезените до врата. Краката, окосмяването на пубиса, подмишниците и задната част на врата. След това с електрическата машинка подстригвам 6 сантиметра от косата си.

Тогава звъни мобилният ми телефон.

Дебеланата е и се радвам.

— Здравей, Дебеланке — казвам. — Никога не си ми се обаждала по телефона. В Масатлан ден ли е?

— Леля ти е много болна — отговаря.

Летя в обратна посока на часовата зона и предишния ден влизам в къщата в Масатлан, където ме посреща силният аромат на бяла тубероза — има бели туберози в саксии из цялата къща.

Туберози на полицата до входната врата. Туберози на масата по средата на хола с шахматен мраморен под. Туберози в тенекиена кофа до отворения прозорец, през който забелязвам на плажа художника от запотеките пред един статив — рисува, а бялата му риза блести на обедното слънце.

Туберози има на масата в библиотеката, където Плешивия вдига очите си от една книга, те са зачервени.

Усещам ужасен страх, като отварям вратата на спалнята на леля. Там някакъв трети мъж, възрастен, побелял, в кремав костюм от 3 части, кимва, като ме вижда.

— Вие сте докторът — казвам.

— Да. Също така съм първият съпруг на леля ти.

Казва ми го на английски.

Забелязвам над рамото му отворения червен чадър на терасата. Излизам. Леля Исабеле лежи с гръб към мен на дървен шезлонг с бял дюшек, ленената й риза се издува от вятъра, а обедното море е стоманено на цвят.

Сядам в края на дюшека и докосвам рамото й с ръка. Чувам я как казва:

— Не искам да ме видиш в този вид изведнъж. Почакай 10 минути, а аз бавно ще се обръщам, съгласна ли си?

— Съгласна съм — казвам Аз.

— Да видим дали ще ме познаеш.

Под сантиметър бяла коса, равномерно подстригана, кожата на черепа й е розова. На темето й има червен белег, дълъг 9 сантиметра. Когато леля Исабеле се обръща още малко, за да я видя, откривам зелените й очи, големи, както винаги, но сега са върху едно слабо лице, с кожа, залепена за скулите и челюстта, и зелените й очи изглеждат по-големи от всякога.

— Аз съм почти… — казва и се спира, за да преглътне.

Довършва:

— Почти скелет, нали?

Казвам й:

— Точно така.

Усмихва ми се.

— Приличаме на близначки, Карен. Същата прическа на…

— Косата — довършвам. — Какво се е случило? — питам я.

Говори толкова бавно, че между думите й се чува как шуми морето.

— Шибан мозъчен кръвоизлив.

— Жените Нието.

— Започваме да кървим между краката на 15 години, точно.

— На 67 получаваме шибан…

— Шибан мозъчен кръвоизлив. Гени.

— На 67 е умряла майка ти. Помниш ли?

— Не — казвам, — не помня.

Вземам нейната слаба и много бяла ръка, с кокалчета на пръстите, които са много по-дебели от останалата част на всеки пръст. В моята ръка прилича на ръчичката на момиченце и тежи 100 грама, приблизително.

Казвам й:

— Нищо не си спомням преди теб.

— Да, майка ти е получила шибан кръвоизлив като този и след това е подкарала джипа си по пътя.

Поема си дълбоко въздух, за да може да довърши:

— Продължила направо на един завой, за да се хвърли в пропастта.

Лягам зад нея. Моето тяло до нейното. Както правех като дете. Вдигам главата й и поставям моята под нея. За да си почива нейната глава върху моята.

Чувам я как казва:

— Ще ми липсва това.

— Слънцето.

— Морето.

— 3-мата ми съпрузи.

— И най-вече ти.

— Допуснах само една грешка с теб. Фабриката за риба тон.

— Харесваше повече животните, отколкото хората, и те изпратих в кланицата за риба тон. Каква ужасна грешка, но…

— Но се раждаме в старомоден свят. Пълен с неща, сътворени от родителите ни. И от бащите на бащите на нашите бащи.

— Раждаме се в мазе с вехтории. Със стари думи. С готови фрази. С установени навици. С вече преживян начин на живот.

— Фабриката за риба тон на дядо ми вече е била тук, още преди да се родя. Идеята, ти, моята племенница, да я наследиш от мен, също беше ясна от векове.

— Господ да ми прости — хлипа леля Исабеле.

Смея се под главата й:

— Сега говориш за Господ, лельо.

— Не съм си променила мнението — казва. — Господ е всичко, което не знаем. Ако на някой въпрос няма отговор…

— Отговорът е Господ — допълвам фразата, на която тя ме е научила.

— Затова — казва тя — нека Господ, който е необятен, да ми прости на мен, която съм толкова мъничка.

Стоим така, гледаме слънцето, морето, говорим от време на време, моето тяло до нейното, главата й върху моята, докато престава да говори.

Заспала е и главата й похърква върху моята глава.

Така идва следобедът, небето и морето се изпълват с оранжеви цветове, едно резенче луна се изписва на изток, появява се малкият светещ ромб на Венера.

[1] Saatchi Gallery (англ.) — галерия за съвременно изкуство в Лондон. — Б.пр. ↑

18.

През следващите дни леля Исабеле започва да губи думи. Придвижва се в своята инвалидна количка, облечена в бял лен, с късо подстригана бяла коса, спира количката по средата на шахматния мрамор на хола и се оглежда учудено наоколо.

Среща очите ми.

Облизва сухите си устни. Иска да ми каже нещо. Не намира думите. Произнася:

— Летище.

— Не, не търсех тази дума — клати глава и се смее.

Смея се с нея. Съпрузите й никога не се смеят. Плашат се всеки път, когато леля не може да намери някоя дума.

Художникът от запотеките през цялото време се разхожда по плажа с ръце в джобовете на дънките и изправени рамене, бос, плаче.

У Плешивия изведнъж се породи интерес да направи азбучен каталог на библиотеката на дядо — 10 хиляди книги, които са съществували неподредени 120 години.

Докторът мери кръвното налягане на леля 16 пъти на ден. Съблича я, слага я да легне в леглото с чисти чаршафи и й поставя инжекции 4 пъти. Преслушва сърцето й със стетоскоп също 16 пъти.

Анализира по една капка урина на своя микроскоп на всеки 8 часа. След това през нощта отива до един телескоп, който е монтирал на терасата, за да наблюдава, както казва, раждането на една звезда, за която е известно, че ще започне да се ражда този месец септември и ще й бъде необходима една година, за да достигне окончателните си размери.

От микроскопа, където гледа капката урина на съпругата си, до телескопа, където наблюдава една неродена звезда, така изкарва дните си докторът. Междувременно й чете книги. Намирам ги на терасата или в спалнята, или до вира с морска вода, доктора и леля, седнали един до друг. Той й чете на глас от някоя зелена или синя, или жълта книга. Докато установи, че леля хърка.

Поправям се — похърква, защото леля е толкова елегантна, че когато хърка, това, което прави всъщност, е да похърква.

На вечеря докторът и Плешивия разказват смешни случки, на които са били свидетели само те и леля Исабеле. Леля, на почетното място на масата, кима с глава в знак на съгласие.

Понякога потвърждава с някой израз, който наподобява „да“:

— Готово.

Или:

— Гълъб.

И говорещият продължава да разказва как той и тя са яли в един ресторант на Айфеловата кула изключителни стриди и след това са се разходили до някаква река, и това, и друго, и трето. А любовникът, който не е бил там, се ядосва и подготвя следващата история, където той и леля са пребродили цяла Индия и са научили наизуст някакви фрески, които показвали 57 начина за съвкупление, след това правили поза номер 15 и след това номер 32.

Художникът от запотеките не разказва нищо. Рисува с пръст по покривката невидими неща.

Една вечер, леля прошепва:

— Карен, дай му една…

Заглежда се във въздуха, търси там думата. Погледът й проследява една муха, която попада в моята лампа за убиване на мухи, изпържва се и пада в таблата.

Леля опитва отново:

— Дай му един нож. Не, щипките.

Отивам да донеса една от писалките ми с черно мастило и като вижда как я подавам на художника, зелените очи на леля светват.

— Точно така — казва. — Точно така. Една…

— Писалка — допълвам.

— Писалка! — възкликва весело. — Писалка! Писалка!

Така от тази нощ по време на вечерите, докато говорещите съпрузи на леля се състезават да разказват истории, немият художник рисува по покривката зайци, елени, бикове, които се чифтосват с елени, гущерчета, усукани около голи дами, голи дами с обувки на ток, с преплетени крака една в друга, морски звезди и водни кончета сред небесни звезди и земни коне.

Ставаме от вечеря, а той остава там да рисува.

Сутрин Дебеланата постила на пода пред инвалидната количка на леля покривката. Тя се наслаждава на рисунките и се натъжава от петната мастило, където художникът е плакал. Художникът стои прав и бос до леля, ням и изплашен, с ръце в джобовете на дънките и изправени рамене.

Немият любовник на леля е този, който накрая задържа за най-дълго време вниманието й.

Дебеланата запазва в един вграден шкаф сгънатата покривка и всеки следобед покрива масата с нова бяла покривка.

Един ден седим с леля в спалнята й. Тя яде овесени ядки на една масичка и една лъжица се изсипва от устата й върху белия ленен панталон.

Заглежда се в петното — овесените ядки върху ленения крачол.

Отивам за кърпа. Коленича, за да почистя белята. Сядам на стол до нея и я храня, една лъжичка, втора. Една сълза се стича от ъгълчето на зеленото й око.

— Карен — казва, — искам да ти покажа моето…

Търси думите. Казва ги:

— Да ти покажа моето пасище.

Клати глава за отрицание.

— Това на собствениците на пасището — настоява отчаяно. — Парцелите, тези, тези неща. Планът за разпределение на земеделските земи. По дяволите. Проектът за…

— Твоето завещание — отгатвам Аз.

Тя потвърждава.

Отивам до касата за завещанието. Чета й го. Съгласява се с всяка клауза. И изведнъж престава да се съгласява. Отнесла се е с отворени очи. Диша, но се е отнесла.

Събужда се, разпознава ме, разпознава завещанието в ръцете ми и казва:

— Сега, кажи им да… Да…

Мисли. Тръска глава. Още една сълза се стича от зеленото й око. Уморява я собствената й мисловна непохватност. Поставя краищата на 3 пръста на устните си и след това с 3 пръста прави знак за сбогом.

Събирам ги, любовниците на леля, в библиотеката и им предавам:

— Иска да си ходите.

Докторът, библиотекарят любител, художникът — всеки един остава насаме с нея в спалнята й, а след това и 3-мата излизат от вратата на къщата в индийска нишка, натоварени с куфарите си.

От един прозорец леля Исабеле ги гледа как се качват на 3 различни таксита, които ще пристигнат по едно и също време на летището, предполагам Аз, докато ги гледам от прозореца на кухнята.

Тогава Дебеланата ми подава шестия бял плик — пристигнал е в Масатлан до мен, без подател и с 2 ножчета за бръснене в него.

— Използвай ги за нещо — казвам на Дебеланата и й връщам плика. — Аз имам вече 9 такива ножчета.

Интересно, когато си тръгват любовниците й, леля Исабеле става много приказлива.

— Морето, морето — казва на терасата и гледа морето. — Обичаш и това е всичко. Жълтото море прави чудеса от вълни, сол и слънце. И слънце, и възраст. И самота.

Обяснява ми:

— Това са откъси от стихотворения, които научих в моето…

— В моето…

— Като дете — казах.

— Като дете! — възкликва. — Ти си дете и летиш, и вече си… Вече си… Шибан кръвоизлив.

— Старица — допълвам я Аз.

Смее се.

— Бабка — казва.

Още по-любопитно, през тази седмица може да рецитира стихотворения, които е научила като дете в училище, или поне си спомня звученето им, но не може да съставя нови изречения.

— Отваря крилата си сънят, отваря стаите си сънят, отваря сънищата си.

Следващата седмица само си играе със срички:

— Бла, бле, блу, бло, пло, пла, пле.

А през по-следващата седмица й се изпарява желанието да заема звуковото пространство. Седим мълчаливо на терасата, гледаме морето, слънцето и изведнъж се появява неочаквано V от чайки.

Една платноходка на хоризонта.

Понякога става неспокойна и движи 2 пръста — показалеца и безименния. Знам, че иска цигара. Запалвам я, подавам й я, пуши я бавно, изведнъж я поглежда с учудване и казва:

— Проклето нещо — и я оставя да падне на пода с червени каменни плочи.

Тези дни, най-дългите в моя живот, най-спокойните, тя и Аз се отдаваме старателно на това да съществуваме.

Да съществувам, за мен означава да забравя за бързането. Да отпусна мускулите на сърцето и да го оставя да бие в собствения си ритъм. Отново да стоя на топлината на слънцето, без да мисля за топлината. Да се храня, когато гладът е гладен, и да се подчинявам на съня, който пристига, когато пристига нощта и тъмнината покрие всичко, и всичко в тъмнината може да почива.

Да съм. Да съм и да виждам. Да виждам всичко, което е, така, както е, само докато е днес, тъй като не знаем дали ще бъде.

Чета в дневника ми:

Доктор Броди, първият й съпруг, ми обясни, че на леля й се е спукала артерия и кръвта е проникнала в зоната на мозъка, която регулира речта.

В началото той си помислил, че кръвта може да се изсмуче посредством някакъв екстрактор и й отворил черепа на темето, за да вкара миниатюрния уред.

Не било възможно да се отстрани кръвта, така че й вкарал миниатюрна камера, посредством, която направил видеозапис на пораженията.

По-късно на телевизора в болничната стая двамата гледали записа и той й казал да реши дали иска да й отстранят с миниатюрна ножица пропитата с кръв област, което би довело до частична или пълна загуба на съзнание.

Било невъзможно да се предвиди. Мозъкът, сподели докторът, е едно от нещата на планетата, чиято по-голяма част все още не познаваме.

Леля Исабеле казала, че не желае да загуби съзнание, нито напълно, нито частично. Казала, че няма смисъл да живее, ако не е в пълно съзнание. Че тя самата е своето съзнание.

Тогава докторът я преместил в къщата в Масатлан с надеждата, че мозъкът сам ще резорбира кръвоизлива.

Случило се нещо различно. Кръвоизливът се разпространил в меката тъкан на мозъчната кора. Една седмица й замъглявал съществителните. На следващата седмица — синтаксиса. През други дни й нарушавал равновесието на тялото.

Преди да си тръгне докторът, леля вече не можеше да ходи, нито да се храни сама, нито да чете, нито да пише, нито да говори ясно. И по-лошо, не можеше да мисли ясно. Но в деня, когато докторът си тръгна, започна да рецитира стихотворения, които беше научила като дете.

Всяка сутрин се събуждам и се питам накъде се е придвижил кръвоизливът в мозъчната кора на леля. Дали леля ще е с бистър ум или не? Ще може ли да говори и разбира, или пак ще бъде извън сферата на речта?

Снощи, както си спеше, изведнъж се обърна към мен, отвори широко очи и ми каза:

— Какво още, Боже мой?

Днес обаче се събуди в перфектно състояние. Не ходи, не координира движенията си, но говори точно и свободно. Щастлива е. Щастлива съм. Когато докторът се обади и му казах това, отговори, че е напълно възможно да остане така известно време.

— Година? — попитах го.

— Може би — отвърна той. — Защо не? Но може да продължи и само няколко часа.

Нося я на ръце в банята. Слагам я да седне на тоалетната чиния. Гледа ме с усмивка в очите. Разказвам й за тоалетната чиния в Япония. Смее се, че Аз съм имала оргазъм благодарение на водната струя на една тоалетна чиния.

Пита ме дали съм видяла някога отново Рикардо. Казвам й, че не съм. Заръчва ми да го потърся. Споделя, че има телефона на някаква къща в Сицилия, където може би живее или знаят нещо за него.

— Обади му се — настоява.

— За какво ми е Рикардо? — питам я.

— Наистина ли не ти хрумва за какво? — пита леля.

— Нямам представа — казвам.

Леля ми се смее.

След това заедно, като си допълваме взаимно изреченията, си спомняме как мис Алегрия се оплакваше, че Аз не разбирах, че е срамно да се ходи по голяма нужда, и исках да се изхождам в тоалетните на музеите в Масатлан с отворена врата на кабината, за да не се чувствам притеснена от тясното пространство.

Леля казва много сериозно и с цели изрази, които ме зашеметяват:

— Това е друга грешка в мисленето, която допуснах с теб.

— Друга? Каква? — питам.

— Да оставя мис Алегрия да се опита да те накара да се срамуваш от твоя анус. Това обаче е грешка в мисленето на целия вид, много стара. Това, което изхождаме, е забранено за очите на цивилизованите хора. Как убиваме, за да се храним, и как изхождаме това, което сме изяли, е забранено за съзнанието на цивилизованите хора. Слепи сме за кланиците и черните води и тази слепота, тази гнусливост и тази слепота са онова, което ни разделя от нечовешкото. Ще ти кажа една тайна — навежда глава към мен. — Що се отнася до нечовешкото, цивилизованите хора сме аутисти.

Смея се, защото е толкова вярно.

— Ще ти кажа още една тайна — шепне и гали с две ръце голата ми глава. — Никога не съм слушала морето, въпреки че съм живяла години наред в тази къща до морето.

— Не е вярно — казвам.

— Така е, така е — уверява ме тя. — Никога не съм го слушала за повече от 30 секунди. Ако съм била много пияна, може би 1 минута и 30 секунди. Слушала съм го 1 минута и половина пияна или 30 секунди трезвена и след това мисълта ме е отвеждала на друго място.

— Виж ти! — възкликвам аз.

— Виж ти! — възкликва леля. — Шумът на мисълта в моята кръгла малка глава ме е заличил за огромното море.

— Не — добавя тъжно, — никога не съм слушала истински морето. Затова ти — продължава леля, докато седи на тоалетната чиния, говори с лекотата на университетска преподавателка и чака немощното й черво да отдели изпражнението, — затова ти, която не си отдалечена от кланиците и изпражненията, ти, която не позволи на никого да те отдели от природата, ти, която влизаш в речта, но можеш да излезеш от речта за часове и дни, ти си моята надежда за човешкия вид.

Смея се на силните думи на леля Исабеле.

— Ти — настоява тя и пак ме гали по главата, — ти си посредникът между животните, които говорят, и онези, които не говорят. Ти си мутацията на вида, която цели постигането на ново споразумение с реалността. Разбираш ли ме? — пита.

— Не знам — отговарям.

— Ще ме разбереш — казва леля — и ще видиш, че е вярно. Или пък кой знае, може никога да не ме разбереш и може да не е вярно. Това е тъжното на реалността, нищо не е написано, нищо не е сигурно, всяко нещо може да се случи или да не се случи.

След като приключва разсъждението си, изведнъж изпражнението пада във водата.

Пренасям я през спалнята и излизам на терасата, където я настанявам в инвалидната й количка с лице към морето.

Храня я с една, после с още една лъжица овесени ядки. На 10-ата лъжица обаче се отнася. Изпарява се. Овесените ядки се стичат от ъгълчетата на устата й.

Поставям леля във ваната. Изваждам я, увивам я в голяма бяла кърпа и я подсушавам. След това я слагам да седне гола на края на леглото. Слаба и крехка е като момиче, макар че лицето й е съсухрено като на старица. Сресвам белите й коси. Изрязвам ноктите на всеки пръст на двете ръце. Коленича на пода, за да й изрежа ноктите на всеки от розовите пръсти на краката.

Слагам й от нейния парфюм с аромат на рози зад ушите и на свивката на лактите.

Лягам облечена в леглото до нея, както е гола, и гледам белия таван, докато нощната тъмнина не го заличава.

Тази нощ ме събуждат думите й в ухото ми:

— Сбогом.

Успех.

Да видя дали има отвъдно.

Да видим дали има нещо там.

Ако мога, ще се свържа с теб.

Или ще ти изпратя послание.

Ако не мога, няма.

Чувам как дишането й става по-дълбоко, а морето навън реве.

Като се събуждам сутринта, я докосвам под чаршафа. Студена е.

Ставам от леглото и я отвивам. Мятам встрани белите чаршафи и я гледам как лежи на бялата кувертюра. Слаба, гръдният й кош се очертава под кожата.

Зелената полянка край алеята с лимонови дървета е пълна с малки розови рачета, които ботушите ми мачкат, докато нося леля — гола и мъртва.

С една лопата изкопавам дупка между два дънера.

Изправена в дупката, дърпам за краката тялото на леля към мен. Поставям го в черната земя.

Първата лопата черна пръст пада върху бялото й лице и се подпирам на лопатата. Не мога да продължа да мисля, че е мъртва.

След това останалите лопати пръст малко по малко я скриват.

Оформям с мачете квадратен бордюр от рохката пръст. Запълвам го с бели камъчета.

Леля ме беше помолила да я погреба без ковчег в земята:

— За да ти спестя илюзиите — прошепна в лицето ми, което държеше в ръце.

Покривам мястото с бели камъчета, за да не го забравя.

Нулата, 0, за Макс, папагала, беше най-трудното число за научаване, за разбиране.

— Гледай, 3 ябълки. Колко са, Макс?

— 3 — отговаря пресипналият му глас.

— Сега махам една ябълка, Макс. Сега колко има?

— 2 — казва Макс, като разперва и свива перленосивите си крила.

— Кетчуп! — грачи.

— Чакай, Макс. После ще ти дам кетчуп. Сега махам 2 ябълки от 2-те ябълки. Колко ябълки остават?

Макс забива очичките си в масата, където няма нищо.

Минават 30 секунди, а той продължава да стои със забит поглед там, където няма нищо.

— Нула — казвам му. — Има нула. Нула.

— Нула! — грачи дрезгаво най-накрая Макс.

Подавам му един фъстък, който клюнът му измъква от пръстите ми.

3 години, за да научи, да разбере нулата, толкова му беше необходимо на Макс.

Нулата — невъзможното число.

На мен също ми е необходимо време да проумея, че ако погреба леля Исабеле, тя вече не е на терасата, нито в леглото си, нито в трапезарията и няма никакъв смисъл да продължа да си сменям дрехите всеки ден, да продължа да се къпя или да вдигам домашния или мобилния телефон, че няма смисъл да пускам компютъра, нито да преглеждам вестника, нито да говоря сама на себе си, нито да мисля, за каквото и да е.

Така че се изпарявам. Там, където бях Аз, сега няма никой.

Един ден ме събужда телефонът. Откривам, че седя на една черна плочка от мраморния шахматен под на трапезарията.

Във въздуха, изпълнен с жълта светлина, 29 черни пеперуди летят бавно една след друга и се залепят за посивелите стени със счупени прозорци. И аз забелязвам, че в трапезарията няма нито една мебел, а когато отивам в кухнята, където липсва масата и където на шкафа старият черен телефон продължава да звъни, Аз отново изчезвам.

Друг ден отново ме буди телефонът. Седя и се клатя на дървената табла на леглото, а редица мравки върви до мен. Проследявам редицата мравки.

Входът на мравуняка, където се събират и блъскат 15 редици мравки, се намира на плажа.

Гладна съм. Много съм гладна. Вземам шепа пясък и го смуча. Солен е. Спомням си за шофьора, който като дете риташе юмрука ми, за да пусна пясъка. Но съм сама и не изхвърлям пясъка. Дъвча го. Мисля си за Дебеланата, която е изчезнала от къщата. И си мисля, че няма да ми липсва храна, целият плаж става за ядене и е само за мен, гладното животно, което съм Аз.

Друг ден телефонът отново ми връща съзнанието. Вдигам слушалката в кухнята. Гоулд е.

— Карен — казва. — Седни.

— Защо?

— Защото ще е тежко.

Съсредоточавам се и забелязвам, че седя на сините плочки на пода на празната кухня със слушалка на рамото. Така че отговарям:

— Добре, седнала съм.

— Взривили са фабриките за риба тон — казва Гоулд.

— Къде?

— Как къде? Където бяха. Карен, съсредоточи се. Взривили са с динамит 7-те фабрики за риба тон. Всички са били взривени в една нощ.

— Не знам какво да кажа — казвам.

— Интерпол разследва — продължава Гоулд. — Ти бъди спокойна. Бяха застраховани, но сега трябва да се построят отново от основите.

— Да. От основите. А рибите тон?

— Рибите тон какво? Не знам нищо за рибите тон, Карен.

— Кой месец е сега? — питам.

— Януари — отговаря гласът по телефона. — Обади ми се утре, Карен. Чака ни много работа.

Затварям.

Този път обаче не изчезвам отново. Задържат ме рибите тон. Отново се замислям за тях. Отново и отново за рибите тон и рибите тон.

Мисля — трябва да се изкъпя, за да отида да проверя какво се е случило с рибите тон.

Не знам как се появява във ваната ми това нещо. Каня се да пусна водата, за да се изкъпя, и го вземам от белия фаянс на ваната. Играчка рибка, от куха пластмаса. Риба тон със синя перка, сребриста, с отворена уста, където се виждат малките остри зъби и червената паст.

Въртя я в ръка и забелязвам отстрани 3 малки букви, написани с червено мастило:

МПЖ

Тогава вратата на банята се отваря бавно. Очаквам нещо ужасно.

Но не, никой не влиза.

Излизам и няма никой на стълбите. Вратата се е отворила сама.

В библиотеката пускам компютъра и влизам в сайта на МПЖ. Не се изненадвам да видя на началната страница едно съобщение на английски за пресата и за Карен Нието, президент и основател на „Тру Блу Туна“, инженер по хуманно умъртвяване.

„Поздравления, Карен Нието!

Седем цветни фойерверка осветиха вчера последователно нощта на седем бряга по пътя на миграцията на рибата тон.

Първи бяха шумните експлозии, които взривиха сградите; после пожарите, красивото пращене на пламъка, трясъците от падащи греди, грохотът от срутващите се стени; и на зазоряване — издигащите се сиви стълбове дим…

Предупреждаваме те, ние сме смъртоносно сериозни хора. Борим се за свободата и се борим за невинните. Преминали сме линията на ненасилието и вече нищо няма да ни спре.

Насилието се заплаща с насилие. Убийството с убийство. Това е нашата сметка — дванайсет убийци на животни ще умрат, за да разбере човечеството, че престъпленията им вече няма да са безнаказани — трима специалисти по дисекция на живо, трима «учени» мъчители, трима едри търговци на животинско месо и кожа и трима инженери по умъртвяване.

Сега, скъпа Карен Нието, е твой ред да умреш.

За животните завинаги, до победата.

МПЖ“.

19.

Както Ясуко щеше да ми разкаже, самолетът кацнал на единствената писта на малкото летище в Пуерто де Каеиро, когато слънцето едва е показвало огнена ивица на хоризонта.

Гоулд слязъл по стълбите по бермуди цвят каки, с вечните си сандали с подметка от джанта на ремарке и червената бейзболна шапка, последван от нея, Ясуко, много официална в сив костюм със сако и с чантата за документи на рамо.

Слезли от таксито на мястото, където бяха постройките на фабриката за риба тон, а сега градина с маслинови и лимонови дървета блестеше със сребристата светлина на изгрева.

Там, където преди беше кеят за кораби, имаше тротоар от бели камъни, но преди него, под последната редица лимонови дървета стоях Аз до една дървена маса, с бяла риза, дънки и сандали, а спокойното море се простираше гладко зад мен.

Протегнах ръка към тях и тогава разбраха, че нещо важно се е случило с мен от последния път, когато се бяхме виждали, защото никога не им бях подавала ръка.

Гоулд я пое в своята, стиснах я внимателно, като почувствах с палеца всяка от 5-те кости, които започват от китката. Ясуко се подвоуми, преди също да ми подаде ръка. Стиснах я отново много внимателно.

От пристигането ми в Пуерто де Каеиро се упражнявах в продължение на 2 седмици как да хващам чужди ръце. Ръката на портиера на входа на хотела, облечен като адмирал. Ръцете на 4-мата рецепционисти зад белия мраморен плот. Ръцете на камериерките, които влизаха да чистят стаите ми. Всяка сутрин, цяла седмица — ръцете на работниците, които разчистваха развалините на взривената фабрика за риба тон. На следващата седмица — ръцете на работниците, които затревиха терена и засадиха лимоновите дървета.

Здравейте, казвах Аз и подавах ръка.

Трябваше да победя първо страха и след това отвращението да поемам нещо толкова голо, толкова нежно и с толкова много кости като ръката на двуног бозайник.

— Кога засадиха дърветата? — започна разговора Гоулд, а сините му очи блестяха.

Аз най-накрая пуснах ръката на Ясуко и 3-мата седнахме на масата.

Информирах го:

— Разчистиха развалините и преди една седмица поръчах да доставят лимоновите дървета и да ги засадят. Вече бяха пораснали, когато ги засадихме — уточних.

— Не мога да повярвам — каза Гоулд, който беше в добро настроение. — Разкажи ни сега за теб. Колко хора присъстваха на погребението на леля ти?

— Само Аз.

— Покани ли други хора? — попита Ясуко, която винаги задава много уместни въпроси.

— Не — казах Аз. — Леля беше общителната, а вече беше мъртва.

— Аха — кимна Гоулд. — А ти какво правиш сега, скъпа Карен?

— Седя.

— Точно така — потвърди Гоулд и ми се усмихна. — Много си спокойна.

— Аз се ожених — информира ме той след малко, свали си червената бейзболна шапка и ми се стори, че има нещо странно в него. — Ожених се за шефката на моя офис в Шанхай, знаеш я, висока китайка, слаба, посрещна те последния път, когато ме посети в офисите в Китай.

— Не си я спомням — казах.

— Как да не си я спомняш — каза Гоулд. — Висока, слаба, с черна коса и кок. Истинска красавица.

— Не си я спомням — настоях.

— Не може да бъде — не повярва Гоулд. — Заведе те на обяд, Карен.

— Не си я спомням — повторих.

Ясуко се намеси:

— Да продължим нататък.

— Добре, продължаваме — съгласи се Гоулд, но се върна на темата за китайката, за да ми съобщи: — Всъщност тя забременя, оженихме се, купих една къща в Сан Франсиско, на плажа е и оттам работя. Всеки ден тичам по плажа и оборудвах гимнастически салон в къщата. Трябва да се подготвя физически, за да отгледам това неочаквано дете. Искам да кажа, трябва да живея поне още 25 години.

— До 104? — попитах го аз, като добавих към неговите години още 25.

— Защо не? — каза Гоулд. — Майка ми е на 96, с бистър ум и пълна с планове.

Тогава забелязах какво беше новото при Гоулд.

— Пораснала ти е коса на главата — казах.

Гоулд се засмя:

— От всекидневния секс ми порасна нова коса.

— Наистина ли? — попитах.

— Не — каза той. — Присади ми я един хирург.

Каза това и далеч в морето скочиха много високо едновременно 3 делфина.

— Какво е това? — попита Ясуко.

— 3 делфина — обясних. — Разширих райското кътче със сто метра и оставих да влизат и делфини.

— И кога започваме строежа на фабриката за риба тон? — попита Гоулд.

Някой човек с дипломатични умения със сигурност би се изказал по друг начин, но моите нервни връзки са други, затова отговорих:

— Никога.

Гоулд придоби угрижено изражение. Ясуко — изненадано. Аз не се ангажирах да показвам някакво изражение, а поясних, какво искам да кажа.

— За целия си живот съм имала само една оригинална идея — започнах. — Идея, която ми отне 13 години мислене. Идея, която дори не съм измислила Аз в моята глава, а съвместно с други. Ще изброя етапите, през които тя възникна у нас.

— Възхищавам се на подредеността на мисълта ти — каза Гоулд. — Продължавай.

Продължих:

— 1. Преди 13 години се замислих за улов на риба тон без насилие и без замразяване. Хуманен риболов на жълта риба тон.

— 2. Преди 11 години Гоулд се появи в дома ми в Масатлан и промени някои неща в идеята. Замени рибата тон с жълта перка с риба тон със синя перка. Промени Тихия океан, където я ловяхме, с Атлантическия океан. И промени пазара на улова. Помисли как може да се продава в Азия, Европа, Австралия и Америка.

— Така е — намеси се Гоулд.

— 3. После, преди 4 години, благодарение на едно предложение от страна на рибите тон, ми хрумна да построя в нашите 7 фабрики за риба тон райски кътчета за увеличаване на мастната тъкан на рибите тон и овкусяване на месото им.

— 4. Преди 3 години рибите тон съдействаха, като хвърлиха хайвер в райските кътчета и оплодиха яйцата.

— Така е — каза Гоулд. — Трябва да аплодираме съдействието на рибите тон.

Продължих:

— 5. Тази година МПЖ съдействаха, като разрушиха индустриалния етап на процеса.

Ясуко отвори широко уста и след това попита:

— МПЖ са съдействали?

— Точно така — казах.

— Тихо — нареди й Гоулд.

Попита ме приятелски:

— Казваш, че терористите са ни помогнали… за какво?

— Като разрушиха индустриалния етап на убиването — повторих.

Гоулд ядосано потърка ръце и каза:

— И наричаш това помощ?

— Точно така — потвърдих. — Благодарение на тях сега разширяваме клетките на райските кътчета в 7-те фабрики за риба тон и оставяме делфините да влизат. В Ногокор са влезли и костенурки, което също е добра идея, защото се хранят с медузи.

Далеч в морето 4 риби тон скочиха близо до кораловия остров и паднаха с плясък във водата, сякаш бяха чули, че говорим за тях.

— А риболовните кораби? — попита изведнъж Ясуко, като погледът й се плъзна по морето без кораби.

— Вече не са необходими — казах. — Изпратих ги в Масатлан, където ще ги огледат някои потенциални купувачи.

Гоулд обърна глава надясно и започна да масажира врата си, за да отпусне напрежението. След това ме погледна в очите и Аз, разбира се, отклоних поглед.

— Карен — каза сериозно. — Не разбирам какво предлагаш.

— Кой е 6-ият и финален етап на великата ми идея?

— Точно така, кой е той, Карен?

Отговорих:

— Вече да не ловим риба тон.

Ясуко:

— Но ние сме фирма за риба тон.

Аз продължих:

— Но вече не е необходимо да ловим риба тон. В райските кътчета всяка година ще увеличаваме четворно популацията от риба тон и всеки 2 години, според изчисленията ми, ще увеличаваме размера им с една трета.

— Аха — каза Гоулд, — вече разбирам. Да, да, вече разбирам. В райските кътчета ще нараства рибата тон като брой и размер, така че не е необходимо да се лови повече риба тон.

— Това е така — потвърдих.

— Аха, разбирам те все повече и повече — каза Гоулд. — Ще постигнем това, и то точно тогава, когато рибата тон в открито море с всяка изминала година става все по-малка и все по-скъпа.

— Така е — казах.

Гоулд продължи да прави сметки:

— Тоест, ако след 2 години рибата тон изчезне от моретата, както предвиждат твоите луди приятели от МПЖ, или след 10, както предвижда МКЗРТ, ние ще имаме единственият жив резерват на планетата.

— Това е така — казах.

Гоулд събра дланите на ръцете си, щастлив.

— Ти си гений, скъпа Карен. Ще бъде истинско съкровище. При сегашните цени от 180 хиляди евро за 200-килограмова риба тон също би било, но когато изчезне рибата тон в открито море, нашите ще струват 10 или 20, или 30 пъти повече.

— По дяволите! — възкликна Гоулд и се удари няколко пъти по бедрото с ръка, а сините му очички светеха. — По дяволите! По дяволите, Карен! Можем да говорим за 6 милиона евро за 30-килограмова риба тон.

— Скъпа Карен — каза много нежно, — ще бъде все едно да имаме в банка 300-килограмови кюлчета злато, само че нашите кюлчета ще имат перки.

Засмя се, очарован.

После попита:

— И после, кога ще ги убиваме?

Отново някой дипломат би направил няколко заобикалки, преди да отговори като мен:

— Никога.

— Аха — каза той.

Извади от джоба на ризата си една пура. Попита с любопитство:

— И ако никога няма убийство, как ще има печалба?

— Печалбата — казах раздразнено — е в това да увеличаваме броя на рибите тон и тяхното тегло. Не е ли очевидно?

— Не, не е очевидно — възрази Гоулд.

Захапа пурата, приближи пламъка на запалката, всмукна, после изпусна струя дим с аромат на ванилия и настоя:

— Питам те същото по друг начин. Къде е печалбата от операцията? Къде е разликата между разходите и приходите? На арамейски ли ти говоря, Карен? Къде е шибаната печалба за „Тру Блу Туна“?

Сега той също беше ядосан.

Повиших тон:

— Няма печалба за „Тру Блу Туна“, има печалба само за рибите тон. За „Тру Блу Туна“ всъщност ще има само разходи, разходите за поддръжка на райските кътчета.

Яскуко покри лицето си с ръка.

— Аха — каза Гоулд. Промени позата си на стола.

— Аха — каза отново. Кръстоса ръце на гърдите си, сякаш за да се защити от някакъв удар от моя страна.

Възразих:

— Какво не е ясно? Идеята е много проста.

— Не, Карен — каза Гоулд, като притисна още повече гърдите си с ръце, — това е изключително трудна за разбиране идея. И още нещо — главата ме боли от опитите ми да я разбера. Ще размножаваме риби тон само за самото размножаване?

— Това е така — потвърдих.

Гоулд заяви:

— Ами тогава е невъзможно.

— Разбира се, че е възможно!

Гоулд повиши глас повече от мен:

— Не е, Карен!!! „Тру Блу Туна“ е фирма, която се развива благодарение на собствения си интерес. Съдружниците и служителите, всички работим за личния си интерес. Личният интерес движи света. Както е казал Дарвин преди 150 години, всички видове се движат от личния си интерес. Бият се или си помагат заради личния си интерес.

— Аз не вярвам в Бог — сподели извън контекста Гоулд.

Отпусна ръце и изхвърли гневно пурата в морето.

Продължи:

— Единственият ми индикатор дали онова, което правя, е добро или лошо, е дали е в мой интерес. Така че поставям вето на проекта, скъпа Карен, тоест до момента, в който успеем да измислим начин, по който да има печалба за теб и за мен, и за работниците на „Тру Блу Туна“, а не само за рибите тон.

Вдиша дълбоко, за да се успокои, и добави:

— Няма да е трудно, ако се има предвид, че имаме този резерв от златни кюлчета с перки.

Усмихна се.

И Аз извиках в лицето му:

— Стига, Гоулд!!!

Изненадан, той попита кротко:

— Какво, стига, Гоулд?

Казах му:

— Това са фактите — ти имаш друг бизнес и скоро ще умреш при всички положения, макар че имаш нова коса. Аз също ще умра скоро при всички положения.

Гоулд избухна:

— Не ми казвай кога ще умра! И не ми казвай, че парите ми ще отиват за 7 гигантски резервата за риба тон, независимо дали ми харесва или не! Слушай какво говоря, Карен!

Заслушах се какво говори.

Каза:

— Проектът е спрян. Това е в правото ми на мажоритарен съдружник.

— Не — заявих спокойно, като гледах небето, което се беше заоблачило. — Леля ми остави в наследство акциите си. Аз съм мажоритарен съдружник в „Тру Блу Туна“.

Една капка падна върху носа ми.

Погледнах косо Гоулд. Сините му очички се движеха неспокойно, плъзгаха се по масата отново и отново. Поглед, който търси изход — казано технически.

Една капка падна върху масата.

— Кажи ми нещо — попита Гоулд и се обърна към морето. Очите му продължаваха да търсят изход. — Кога ти хрумна тази фантастична идея?

— След като погребах леля и фабриките за риба тон бяха взривени, отидох в открито море да се гмуркам. И там, с половината глава, подадена над водата, измислих 6-ата част от моята велика идея.

— Значи просто ти хрумна ей така?

Една капка падна върху Ясуко.

— Не, стана много бавно — казах, — оформи се окончателно след 3 дни и 3 нощи.

— Аха — каза Гоулд.

И очичките му се втренчиха съсредоточено в моите. Поглед на граблива птица — казано технически. Прошепна:

— Ще те убия.

Изправих се и отстъпих 3 крачки назад.

— Ще хвърля срещу теб цяла армия адвокати! — заплаши Гоулд, като на свой ред се изправи. — Със сигурност има легален изход от тази злоупотреба!

Така разбрах, че заканата да ме убие, е само метафора и Гоулд продължава да бъде затворен в мехурчето на хората. Така че отново седнах на стола. Той също седна и каза:

— А когато адвокатите ми приключат с теб, няма да имаш стотинка в банката и вероятно ще си в затвора. Засега само това ще ти кажа. Ти си идиотка.

Помислих внимателно и потвърдих:

— Това е така.

Но Гоулд продължи разярено:

— Само на идиотка може да хрумне да влага пари за печалба само за рибите тон.

Казах отново:

— Така е.

— Не, не ме слушаш, идиотко — викна Гоулд. — Слушай ме, идиотко!

Добих изражение, че го слушам.

— Преди да подпишем договорите за „Тру Блу Туна“, леля ти Исабеле ме предупреди — искам да знаете, каза ми тя, че моята племенница е специален човек — идиот с някои изключителни способности. И за да ме увери в това, ми показа психологическите ти тестове, които те класифицират между имбецилите и идиотите, действително с някои области на изключителна интелигентност. Не знам обаче защо винаги съм се съмнявал, че си идиотка. Е, сега съм убеден, Карен — ти си истинска идиотка, и аз вероятно също съм малко идиот, щом не предположих, че в крайна сметка една идиотка ще направи нещо напълно идиотско като това.

Дори идиотка като мен си даваше сметка, че Гоулд искаше да ме нарани с думите си, и му казах:

— Искам да те помоля за една услуга, Гоулд. Не ме наричай идиотка.

Каза:

— Имбецил.

9 капки паднаха една след друга върху нас.

Станах от стола. Опасявайки се от най-лошото, Гоулд на свой ред се надигна от стола си и отстъпи 2 крачки, което беше неговият начин да помогне това най-лошо действително да се случи. Хванах го през кръста, вдигнах го на рамо, риташе, когато го носех към края на тротоара.

— Недей! — извика Ясуко. — На 79 години е!

Пуснах старчето Гоулд в надупчената от дъждовните капки вода.

Цялата сутрин валя над Пуерто де Каеиро.

И следобеда валя. И през нощта. И продължи да вали през следващите дни и нощи.

Едър, тежък и неспирен дъжд.

Чуваше се как удря червените керемидени покриви на Пуерто де Каеиро, как удря листата на дърветата и асфалта на улицата, а в каналите с вода, които минаваха през селището, се чуваше плуф, плуф, плуф.

Дъждът се изкачи по стълбите на катедралата на централния площад. От моята стая видях как отвори дървените врати и влезе в храма.

На 3-тия ден от поройния дъжд, заваля град.

Селището ехтеше от бомбардирането на ледените зърна. Кучетата лаеха уплашено зад вратите, един мъж излезе от отсрещната къща с чадър, за да пресече улицата, но чадърът му се надупчи и той, примрял от страх, изтича под градушката обратно към дома си.

След това дъждът продължи — плътен, гъст, заличаваше небето и света и се промъкваше в стаите през покрива. Донесоха в стаята ми кофи и тенджери, които поставих по целия килим. Капеше в тях и трябваше отново и отново да ги изпразвам във ваната.

Дъждът се качи в тоалетната чиния с клокочене и кафяв цвят.

Кучетата се разхождаха с наведени глави, затворени вкъщи. На прозореца на 2-рия етаж на отсрещната къща, един мъж пушеше от часове с опрени на прозореца длани. От време на време жена му го дръпваше за рамото, той се откъсваше от прозореца и тогава той и тя се нахвърляха един на друг като агресивни животни. Понякога се удряха и ритаха, понякога ритаха децата и кучето си и Аз виждах, че отваряха широко уста, за да крещят, или поне така изглеждаше отдалече, защото никакъв друг звук не съществуваше, освен дъжда.

Сетих се за Нунуци, чиято бяла козина настръхваше миг преди светкавиците. Сетих се за леля, погребана под сухото слънце на Масатлан. Сетих се за рибите тон в райското кътче в Пуерто де Каеиро, които със сигурност бяха намерили убежище във 2-рия слой на морето, зеления слой, и гледаха тавана на морето, който дъждът дупчеше вече цяла вечност.

Прекъснаха телефоните, спря токът.

В преддверието на хотела, където мебелите бяха покрити с дебели найлони и хората непрекъснато се препъваха в тенджери и кофи, някакъв човек, осветен от свещ, каза, че това се случва заради климатичните промени, а за тях са виновни развитите страни. Друг от тъмнината възрази, че не е така, а че това е потоп и вината е на хората, които са разгневили Господ, защото са прелюбодейци и алкохолици, защото не обичат децата си, нито родителите си, и че трябва да построим Ноев ковчег. Аз ги оставих да спорят дали в основата на всички причини, които движат Вселената, е човекът и единствено човекът, или са човекът и Господ, загрижен за това какво прави или не прави човекът.

Тази нощ имах ужасен спомен или фантазия. Аз, която почти никога нямам фантазии или спомени.

Някъде в паметта или във фантазията ми валеше. Аз тичах надолу по едни стълби, като тези на къщата в Масатлан, а една ужасна жена с черна разрошена коса ме гонеше със запалена цигара в устата. Аз бях дете, гола и мръсна. Жената беше в розова копринена нощница, миришеше на силен парфюм и поставяше на гърдите ми горящата цигара. Аз крещях, но дъждът заглушаваше ужасните ми викове. Тя ме буташе към стъклото на един прозорец и падах от 2-рия етаж в калта. Триъгълно парче стъкло падаше и се забиваше в гърба ми, там, където сега е грапавият белег, като зле зашит цип. Кръвта бликаше от дългата рана, а дъждът я отмиваше.

Отворих прозореца, извадих главата си на дъжда и вече не мислех за нищо. Дъждът не оставяше място за никаква мисъл.

Тогава видях в отсрещната къща едно дете по блуза и панталонки да си играе, като подражаваше на баща си. Пушеше и стоеше с опрени длани на прозореца. После се дръпна и не го виждах. Вратата на къщата се отвори и детето по панталонки и блуза протегна една въдица в дъжда.

Здравей, аутист, поздравих го с ръка, но не ме чу от силния дъжд.

Обадих се по мобилния телефон на пилота на моя самолет, за да го подготви за излитане същия следобед, но ми отговори от Сан Франсиско, Съединени американски щати, че Гоулд му е наредил да забрави за мен и че самолетът вече не е мой, така че отидох с такси на летището и взех първия самолет, който се осмели да полети в дъжда.

Докато минавахме през оловносивите облаци, сред светкавиците, направих няколко изчисления, свързани с моя живот:

След седмица ставам на 42 години. Ще приключа с превръщането на фабриките за риба тон в райски кътчета за развъждане на риба тон на 45 години. Жените Нието получаваме мозъчен кръвоизлив на 67 години. Следователно след приключването на реконструкцията на райските кътчета ще имам още 22 години живот. Имам също няколко милиона долара в банката. Следователно мога да поддържам райските кътчета за риба тон до 66-годишна възраст.

Тогава, в онази все още далечна зима, ще наредя да отворят решетките на всички райски кътчета и множеството делфини и риби тон ще излязат в открито море, ентусиазирани от размерите на своя нов дом, огромното море. Ще поемат бързо дългия хиляди километри миграционен път, вписан като карта в тяхната ДНК.

Или не. Може би картата на миграцията не е записана в тяхната ДНК. Може би е записана само в паметта на най-старите риби тон в пасажа, рибите тон на около 30 години. Младите риби тон ще излязат от отворените решетки със страх, докато старите риби тон вземат преднина и поклащайки се, поемат напред и насочват, като се опитват да разпознаят пътя.

Или пък и това не. Може би пътят от студения север към топлия юг е изчезнал дори от паметта на старите риби тон и не е написан никъде, както се случва с много неща на планетата. Тогава многобройният и неуверен пасаж риба тон ще трябва да бъде ескортиран от 2 кораба през тази 1-ва година на свобода.

Рибите ще бъдат защитавани от акулите и китовете убийци, които може да се приближат, ако към онзи момент все още има в морето китове и акули. От корабите ще хвърлят в морето аншоа и скариди, когато през съответния ден няма друга храна. Ще плават бавно от двете страни на пасажа, когато бурята разкъсва дни и нощи небето и разтърсва тавана на морето. Ще следят редовно компаса и сателитната информация, за да насочват пасажа към топлите региони.

И последно, ще трябва да имат търпение, сякаш рибите тон са бавно развиващи се, тоест все едно са Аз, докато се научат отново да се движат бързо и сигурно през тази 1-ва година на новата си свобода.

Може би и през 2-рата. И през 3-тата година.

След това не знам каква ще бъде съдбата на рибите тон. За това, какво ще се случи след смъртта ми, не мога да нося отговорност, предполагам.

Като начало в Масатлан се заех да изпълня желанията от завещанието на леля Исабеле.

Занесох на Дебеланата един чек. Оказа се, че живее в бедняшки квартал, в циментова къща с ламаринен покрив, с 2 дъщери, 8 внуци и 10 тигрови котки. Посрещнаха ме всички извън къщата, в едно прашно дворче с кактуси по края, без да знаят какво да кажат. Подадох чека на Дебеланата и зачаках да ми каже благодаря или нещо подобно, но тя просто гледаше чека, сякаш никога не беше виждала чек или не можеше да го дешифрира, така че си тръгнах. Изведнъж чух някакво вълнение и се обърнах. Видях, че е припаднала в ръцете на роднините си.

В стария му офис предадох на Пеня документите на „Риба тон Консуело“ АД с променлив капитал. Отново мислех, че проклетият аутист ще ми каже благодаря или нещо подобно, но той отговори:

— Веднага се връщам. — Излезе от офиса с документите, като затръшна вратата.

През прашния прозорец погледнах към 4-те успоредни кея с 20 кораба. Така, с 20-те кораба ги бях видяла за първи път. След като продаде 15 кораба, леля беше вложила печалбите си от „Тру Блу Туна“, за да възстанови фабриката за риба тон на дядо си, и сега подаряваше всичко на главния си управител.

Пеня се върна със силно зачервено лице, носеше документите в ръка и седна на бюрото.

Пак зачаках да каже благодаря или нещо подобно, но онова, което направи, беше да започне да подрежда нервно 10-те молива на бюрото си, като ги събираше на купчини по 5, после по 3 и вършеше цялата тази трескава моливна дейност, докато ми обясняваше защо онова, което му завещаваше леля Исабеле, беше нерешим проблем.

Разказа ми, че ембаргото, наложено от Съединените американски щати на мексиканските фабрики за риба тон, най-накрая е вдигнато. Било платено цяло състояние на някакви интриганти, за да може най-после северноамериканските конгресмени да признаят, че по време на Мексиканския риболов вече не се убиват делфини, но никой не се сетил за това, което щяло да се случи впоследствие. Консервите мексиканска риба тон преминали през границата и както можело да се очаква, от „Чисти морета“ отново отказали да им дадат етикет „dolphin safe“ със стария аргумент, че макар при мексиканския риболов да няма наранени делфини, там има делфини, които остават травмирани за цял живот. Най-странното било, че собствениците на вериги супермаркети предпочели мнението на „Чисти морета“ пред това на Конгреса и продължили да затрупват щандовете си с консерви „Чикън оф дъ сий“ и други марки бяла риба тон. Нашите консерви били търсени само от малките супермаркети в районите с мексикански имигранти, които ги предпочитали, защото им напомняли за родината, и където на собствениците мексиканци се налагало да отбиват атаките на бандите еколози.

— Да отбиват атаки? — попитах. — Не разбирам.

— Геройски да отбиват атаки — потвърди Пеня и постави един нов молив без връх в своята стара електрическа острилка. — Еколозите грингос отиват в супермаркетите, за да откраднат консервите мексиканска риба тон, а мексиканските собственици ги прогонват с метлата. По тази причина не мога да приема 2 от клаузите по прехвърлянето на „Риба тон Консуело“ АД с променлив капитал. 1-вата неприемлива клауза — защо трябва „Риба тон Консуело“ да ремонтира Музея на естествените науки в Масатлан?

След като каза това, най-накрая извади от острилката молива, който преди беше нов, а се беше превърнал в половин молив. Прибра го с гордост в една чаша, пълна с преполовени моливи с остър връх.

Какъв идиот е този Пеня, помислих си и му отговорих:

— За да стане Музей на естествените науки на планетата Земя.

— И 2-рата неприемлива клауза — продължи Пеня, като не ми обърна внимание — е защо „Риба тон Консуело“ трябва да поддържа, докато съществува, столова за бедни, където да се сервира супа от риба тон?

Отговорих му:

— Защото в противен случай трябва да ми върнете документите, Пеня.

Протегнах ръка и взех документите, но Пеня ги изтръгна от мен и ги прибра в едно чекмедже на бюрото, което проклетият аутист затвори рязко.

И затова Масатлан има уважаван Музей на естествените науки и безплатна столова, където всекидневно се сервират около 1200 чинии супа от риба тон.

После дадох парите на съпрузите на леля. Така и не разбрах какво е направил с тях Плешивия, което не е изненадващо, като се има предвид, че нищо не узнах за него през всичките години, които прекарахме заедно Аз, той и леля. От доктора получих едно писмо от 8 страници, което загубих, без да съм прочела. Но се поинтересувах за инвестициите на художника от запотеките.

В родното му селище Нопалтепек, във Веракрус, купил рушащата се катедрала и съседния манастир, които се намирали на върха на един хълм. Извадил от тях разпятията, светците и молитвените скамейки и засадил навсякъде по земята кактусови растения, напълнил градините с камъни, гущери, игуани и хамелеони. Изключил електрозахранването и покрил таваните със слънчеви батерии, за да превръща слънцето в енергия. Свалил от 3-те червени купола на катедралата каменните кръстове и на мястото на всеки от тях сложил по една турбина с подвижни перки във формата на Y, за да превръща вятъра в електричество. Запазил си една монашеска килия, за да спи, друга, за да съхранява платната си, и едно таванско помещение, където да рисува. Останалото пространство е отворено за влечугите и хората, които се разхождат в ботаническата градина сякаш е тяхна.

Аз го наричам дарвинистки храм.

Има нощи, когато светлината, генерирана от слънчевите батерии и турбините, не е достатъчна и всичко остава тъмно и тихо, чува се само цвърченето на щурците. Така ми писа художникът. Писа ми и за своя находчив начин да преживява тези дълги тъмни нощи.

Ляга си в леглото и спи.

По същото време бяха арестували 5-има души в Лондон. И 5-имата се заклели, че не знаят какво е МПЖ, а още по-малко „Тру Блу Туна“, но в апартамента, който обитавали, от Интерпол открили 3 килограма динамит, а в един компютър — над 100 посещения на страницата builtyourownbomb.com[1].

Детектив Иняки Бейосо ми писа, като ме помоли да нарисувам мъжете, които ме бяха отвлекли в Париж. Изпратих му рисунките на 5-мата мъже с тъмни очила, които закриваха половината от лицата им.

Снимали 5-мата с тъмни очила, които също били намерени в апартамента им. Сложили снимките до моите рисунки. Били напълно еднакви, писа ми Бейосо. Аз разбрах, че преувеличава, използваше метафора. Съдията обаче преценил, че рисунките ми са достатъчно доказателство, за да изпрати мъжете в затвора.

5-мата са в затвора в очакване на делото, без да признаят вината си, нито имената на съучастниците, които взривиха моите фабрики за риба тон. Обявили гладна стачка, защото да ядат кренвиршите и мазната пилешка супа, с които хранят затворниците, им се струвало нарушение на човешките права, но най-вече на правата на пилетата и прасетата, и междувременно на страницата на МПЖ се появиха данните на банковата сметка за подпомагане на комитет, който възнамерява да им носи всеки ден вегетарианска храна.

Подпомогнах ги с 2 лири стерлинги.

В Пуерто де Каеиро отново валеше.

Попитах и ме информираха, че не, това не е дъждът отпреди 10 дни. Било се прояснило, всички отишли на плаж или да се возят с платноходки и сега дъждът се върнал.

Така, в моята хотелска стая започнах да пиша тази книга.

Тази книга, набирана на клавиатурата в ритъма на дъжда.

Когато я приключа, ще се посветя на райските кътчета за риба тон със синя перка и когато ги завърша, все още ще ми остават 22 години живот. Това обаче не ме натъжава. Да оставя на мира рибите тон в техните райски кътчета, за да пораснат и да се размножават, ще бъде много лесно — състои се най-вече в това да ги оставя на мира. А какво ще правя през времето, което ми остава — това е задача на тялото ми.

Както птиците пеят на разсъмване от излишък от енергия, както клонът наедрява от излишък от сокове и след това оформя кръгъл лимон, така и Аз ще трябва да допринеса за планетата Земя.

И както казах, в някакъв момент, както един лимон се откъсва от клона от тежестта си и пада зрял на земята, така и Аз ще падна на земята от мозъчен кръвоизлив.

Във връзка със заглавието на тази книга, обмислих няколко варианта.

1. „Аз и рибите тон“, тъй като ние сме главните герои на тази история.

2. „Аз и рибите тон, и леля“, защото бих искала да поканя леля в заглавието на книгата.

3. „Съществувам, след това (и с трудности) мисля“, което описва моето състояние и предимство пред стандартните хора.

4. „Невероятното стечение на обстоятелствата да бъда Аз“.

5. И накрая, „Аз, която се гмурнах в центъра на света“, заглавие, при което забелязвам някои трудности.

а) Мисля, че звучи странно. Написано е зле или нещо друго.

б) Няма нищо общо с това, което съм написала до момента, а се отнася до следобеда в открито море, когато с половината глава, подадена над водата, измислих 6-ата и финална част от единствената оригинална идея, която съм имала в живота си. Преживяване, което съм решила да не разказвам, защото ме е срам.

Е, добре, продължава да вали в Пуерто де Каеиро, така че ще разкажа за онзи следобед. А колкото до заглавието на книгата, ще оставя да го избере някой експерт по заглавия, каквито трябва да има.

[1] Builtryourownbomb (англ.) — създай своя собствена бомба. — Б.пр. ↑

20.

Посланието на МПЖ към мен гласеше:

Това е нашата сметка — дванайсет убийци на животни ще умрат, за да разбере човечеството, че престъпленията им вече няма да са безнаказани — трима специалисти по дисекция на живо, трима „учени“ мъчители, трима едри търговци на животинско месо и кожа и трима инженери по умъртвяване.

Сега е твой ред да умреш.

Всъщност, планът на МПЖ ми се стори убедителен.

Убедителен — способен да подтикне някой да направи нещо.

Замислих се — може би това е най-доброто, което можех да направя Аз за рибите тон и другите големи риби в морето — да умра.

Коленичих пред квадрата от бели камъчета на гроба на леля и я попитах какво мисли. Не сподели обаче мнение, различно от мълчанието.

Така че реших да изпълня присъдата на МПЖ. В крайна сметка, след като леля умря, не ми хрумваше за какво да живея.

Облечена във водолазния костюм се качих в лодката, запалих мотора и подкарах напред към хоризонта.

Вече в открито море сложих на гърба си оранжевата кислородна бутилка, поставих си визьора, захапах накрайника и по навик проверих часовниците ми — този за дълбочина, този за време и този за налягане на кислородната бутилка.

Точно се канех да наглася алармата на часовника за време, за да ме предупреди, когато остават 5 минути въздух, за да мога да се върна на повърхността, когато си спомних, че планът беше да се самоубия, и не настроих алармата.

Седнах на края на лодката и се оставих да падна назад във водата.

Преминах през първия тюркоазен слой. Продължих да се спускам през втория зелен слой. Прекосих светлосиния слой. В тъмносиния слой потърсих някой гладък камък.

Както винаги сложих глава на камъка и изчаках тялото ми бавно да се отпусне на пясъка. Поех дълбоко кислород, изпуснах го и кипящи сребристи мехурчета обвиха главата ми в момента, в който напуснах сферата на мисленето.

Отнесох се, смесих се с морето, като син камък в синьото море.

Сега идва онази част, която ме е срам да разкажа.

Дойдох на себе си, благодарение на едно изречение:

Смъртта няма смисъл.

Чух го като слаб глас в мен. Глас, който идваше от гърдите ми, не от главата ми. Глас, който след това се смеси с ударите на сърцето ми.

Докоснах гърдите си и макар че беше скрито под неопреновия ми костюм, почувствах, че сърцето бие силно и неритмично. Така разбрах едновременно 2 неща:

1. Току-що бях решила да не умирам.

и

2. Технически претърпявах сърдечен удар.

Сякаш за да ме увери, че е така, една болка тръгна от гърдите и скова цялото ми тяло. Поех въздух от накрайника, но едва излезе. Въздухът в кислородната бутилка свършваше.

И чух отново мисълта си от сърцето.

По дяволите, имам нужда от помощ. Трябва да повикам линейка. Или поне да изпия 2 аспирина. Но съм на дъното на морето. По дяволите.

С трудност надигнах главата си от гладкия камък, насочих я напред и започнах да движа плавниците, като поемах през накрайника струйки кислород. Тялото ми обаче беше безсилно, не се вдигаше от морското дъно. Изведнъж се случи най-странното нещо.

Като плуваше бавно, към мен се приближи облак светлина. По-точно нещо с диаметър 40 сантиметра, което светеше.

Нещото имаше ореол светлина, който ту се уголемяваше, ту се смаляваше около едно светло и спокойно лице.

Ангел, помислих си и болката изчезна изведнъж.

Ангелът на корабокрушенците, за който ми беше казал Рикардо, помислих си отново.

По дяволите, умряла съм, помислих.

Ангелът протегна бавно един от светещите си крайници към мен.

Аз вдигнах дясната си ръка и с 2 пръста успях да докосна края на ръката на малкия светещ ангел, която обви пръстите ми, след това цялата ръка и изведнъж през тялото ми премина електричество.

После всичко стана леко.

Малкият светещ ангел ме издигна без усилие над тъмносиния слой, а през светлосиния слой ме преведе по светещ тунел до зеления слой.

Тогава сърцето ми отново започна да бие силно и неравномерно, а болката пак започна да се разпространява навсякъде. Помислих си:

Липсата на кислород предизвиква халюцинации. Това, което виждат хората, когато се задушават, са халюцинации. Рибите тон преди изстрела от пистолет със сгъстен въздух, който ги убива, са с отворени уста, движат вече невиждащите си очи, защото виждат халюцинации. Следователно — задушавам се и този ангел е халюцинация.

Като си помислих това, всичко малко по малко започна да възвръща формата си.

Не, не беше тунел онова, през което продължавах да се издигам, хванала за ръка малкия ангел. Беше колона силна светлина, която преминаваше през водата и в чийто център се издигах Аз, хванала за ръка ангела. И не, не беше ангел онова, което ме водеше към тавана на морето, а медуза с пулсираща огромна глава, светеща и вероятно отровна, която ме беше възкресила с електричество и която изобщо не ме водеше, а по-скоро бягаше по най-добрия начин, по който можеше, от мен, която я преследвах, като движех плавниците.

Пуснах нещастната медуза, която, вече освободена, се изстреля веднага към дълбините. С последни сили се оттласнах с крака и главата ми се показа над морската повърхност.

Изплюх накрайника, свалих визьора и онова, което видях, със сигурност е най-голямото чудо, което някой е виждал.

360 градуса тюркоазено синьо море, по небето белите облачета, които бавно се разпръсват и освобождават пространство на слънцето, тази огнена сфера, от която се спускаше не тунел, а конус светлина, която обагряше в златисто морето около мен.

Чудо — нещо, което съществува просто така, без някаква причина.

Странното е, помислих, че точно Аз си бях въобразила нещо свръхестествено — ангел.

Поех още въздух.

Странното е, помислих, че някой има нужда да си представи ангел или нещо друго свръхестествено, при положение че реалността е навсякъде.

При положение че всяко нещо е там, където е, и всяко нещо е това, което изглежда, че е.

Морето, помислих, е море. Слънцето е слънце. Аз съм Аз.

Това е чудото и няма какво повече да се добави. Мисълта ми обаче добави:

Аз съм Аз, но новото е, че Аз мисля с гърдите си. Не с главата. И с гърдите мисля за първи път, без да заличавам реалността и без реалността да заличава мен.

По-точно реалността мисли в мен.

И онова, което мисли, не ме разделя от реалността.

Извиках, като чувствах, че говоря с мускула на сърцето:

Азззззз.

Идеята явно е, отново помисли реалността в мен, да не се убива.

Да не се убива реалността, нито да оставям реалността да ме убие.

Помислих:

Дали е възможно да се съществува по този начин?

Да съществувам в центъра на всичко друго. Това е идеята, помисли си реалността от гърдите ми насред 360 градуса море и слънце.

Да не се убива.

Забелязах лодката ми, една червена точица на хоризонта, и почувствах във водолазния костюм първото усещане за парене от отровата на медузата.

На брега на морето, в бялата къща в Масатлан, в стаята ми със светлосини стени, закачена на сбруята на 1 метър над леглото, гола, с обриви от кожата на главата до стъпалата на краката, посветих 3 дни и 3 нощи да отделям с потта проклетата отрова на ангелската медуза.

Да я отделям с потта и да обмислям внимателно как да запазя новата си връзка с реалността.

Това е инструкцията, която сътворих:

1. Да следвам винаги гърдите си.

2. Да слушам там как реалността мисли в мен.

3. Когато реалността се отделя от мен или Аз от реалността, да сграбча отново реалността. Да я сграбча с всички сетива. Тоест да сграбча с ръце онова, което е близо, веригите на сбруята например. Да подушвам и да слушам внимателно онова, което е близо, например морето зад прозореца. Да гледам реалността спокойно, например морето, небето, хоризонта или онова, което е наблизо. Тоест да се включа с всяко сетиво на тялото отново към реалността.

Една сутрин се събудих без обрив и с вълчи глад. Освободих предпазителя на скрипеца на сбруята, строполих се върху дюшека, слязох от леглото и се облякох.

Прибрах в чантата за документи резервна бяла риза и бели дънки, електрическата машинка, бръсначката и мобилния телефон, четката за зъби и компютъра, тоест необходимите ми принадлежности, и отидох в болницата.

Докторът от спешното звено ми показа над бюрото си 2 черно-бели снимки на сърцето ми.

— Сравнете ги — каза. — Едната е отпреди 10 години, а другата от днес. Както виждате — продължи докторът, — дясното предсърдие на сърцето е разширено. Вероятно, както вие казвате, сте преживели остър инфаркт на миокарда, провокиран от свръхнапрежение, който е блокирал горната куха вена. Дясното предсърдие е пулсирало силно и за късмет е успяло да отблокира горната куха вена и кръвта отново е навлязла в предсърдието, но от усилието, както казах, сърцето ви е останало уголемено.

Докторът имаше подуто кръгло лице и очила с кръгли стъкла.

Казах му:

— Не „за късмет“. Вследствие на електричеството на една медуза.

Лицето му почервеня и след това на него се изписа ядосано изражение. Взе от ръцете ми 2-те снимки на сърцето, изправи се и нареди:

— Последвайте ме. Ще направим няколко изследвания за издръжливост, за да установим какво е физическото ви състояние, и след това ще ви предпишем необходимото.

Излязохме от кабинета в един дълъг бял коридор, по който докторът тръгна напред с уверени крачки, а Аз, като внимавах да не вдигам шум, се завъртях върху гумените подметки на жълтите ми ботуши и се качих в асансьора, който ме свали на партера на болницата.

Моето физическо състояние съм Аз. За какво ми е необходимо изследване, за да разбера какво е физическото ми състояние?

Чувствах се много добре с уголемено сърце в гръдния кош и толкова.

Закусих в кафенето на летището с 8 кисели млека с мед. И там, лъжица след лъжица, от разширеното ми дясно предсърдие се обмисляше в мен планът, който щях да предложа на моя съдружник Гоулд — план, който вярвах, че много би се харесал на Гоулд.

И така най-накрая се оформи окончателно великата идея, за измислянето, на която ми беше необходим целият ми живот на възрастен човек.

Вече не вали в Пуерто де Каеиро.

Сутрешното слънце е най-жълтото слънце, което съществува, то се отразява в слоя вода, който все още покрива улицата. Хората излизат от домовете си, за да извършат най-основната си дейност — да говорят помежду си, нещо, което правят много звучно, докато се прегръщат, подават си ръка и потупват торсовете си, сякаш искат да се уверят, че едните и другите не са изчезнали в дните и нощите на потопа.

Децата ходят по водата на улиците, пляс-пльок-пляс, с раниците на гърба, пляс-пльок-пляс. Сред тях върви аутистът с въдицата си на рамо, пльок-пльок-пльок. Черните лястовици се спускат от покривите с червени керемиди към мократа поляна, където се състезават с гълъбите в търсенето на дъждовни червеи, полудели от глад, защото не са се хранили подобаващо през дните и нощите на дъжда.

В каналите първите лодки се движат към пазара, а под повърхността на водата първите червени шарани плуват в обратна посока, към морето.

В далечината морето е сребърна ивица. В тюркоазения слой на морето на райското кътче на „Тру Блу Туна“ рибите закусват с жълт паламуд, а на рамката на прозореца ми каца червена птица с черни крила, червеношийка.

Която чурулика.

Чи-чи-чи, чурулика.

И Аз приключвам тази книга.

Извинете, отивам да изпия чаша вода.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.